SKOGSVÅRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x 387 



Herr .1 11 il c rs :■ o 11 i Rasjön: Herr talman! Denna paragraf innehåller bestämmelser 

 om skyldighet att sörja för äterväxt efter vissa naturhändelser, efter skada, orsakad av 

 betning, och efter åverkan. Paragrafen är helt och hållet ny och saknar motsvarighet i 

 nu gällande skogslagar. 1903 års lag stadgar nämligen återplanteringsskyldighet endast 

 efter avverkning. Det har ansetts som en brist i lagen, att skyldigheten begränsats endast 

 till det fall, att skogsägaren tillgodogjort sig skogen, och jag vill ingalunda bestrida, att 

 detta varit en brist, men icke förty måste jag hysa starka betänkligheter mot en utvidg- 

 ning av skyldigheten att sörja för återväxt så långt som nu ifrågasjittts. 



Vid paragrafen finnes en leservation av herr Lorichs, i vilken yrkas rent avslag. Jag 

 får bekänna, att jag har rätt stora sympatier för hans linje; men då det icke finnes 

 någon möjlighet att få denna reservation bifallen, har jag jämte ett par kamrater i första 

 kammaren valt den vägen att i stället yrka uppmjukning av paragrafen i en viss del. 



Beträffande skada genom brand och dylikt hyser jag den uppfattningen, att skogsvårds- 

 styrelse borde åläggas inskrida och ensam sörja för att en återväxt åstadkommes; ty har 

 en skogsägare drabbats av en så stor olycka som den, att han fått skogen förstörd genom 

 brand, är det väl icke rimligt alt åläg^;a honom att sörja för återväxten. Visserligen 

 stadgar den föreslagna lagen en sådan skyldighet endast med viss begränsning. Han be- 

 höver icke utföra kulturåtgärder utanför ramen av det som kan utvinnas genom avverk- 

 ning av vad som efter branden finnes kvar, men han har i alla fall förlorat allt vad han 

 ägde i form av skogskapital, därest branden gått ut över hela hans skog, vilket mycket väl 

 kan tänkas hava verit fallet. 



Emellertid har inom utskottet till paragrafen fogats ett moment, som återfinnes på sid. 

 50 och som i någon mån uppmjukar bestämmelsen i första momentet. Det är på grund 

 av detta medgivande, som jag har ansett mig kunna gå med på paragrafen, i vad den an- 

 går skada, orsakad av naturhändelser. 



Däremot har jag icke kunnat gå med på att skyldighet att sörja för återväxt ålägges 

 skogsägare på grund av skada genom betning. Jag vill fästa kammarens uppmärksamhet 

 på att förslaget i denna del icke står i överensstämmelse med det förslag till ändring i 

 stängselförordningen, som kammaren får att behandla efter skogsvårdslagen. I den pro- 

 position angående ändring i nämnda förordning, som förelagts riksdagen, förutsattes näm- 

 ligen en väsentlig inskränkning i betesrätten. Utskottet har icke velat nu gå in för en sådan 

 inskränkning utan föreslår, att de nuvarande bestämmelserna i stort sett bibehållas. Alltså 

 skulle på gemensamhetshete, d. v. s. å ohägnade marker, den enskilde jordägaren lika som 

 nu icke ha någon möjlighet att förhindra grannarna att beta sina djur. Men det oaktat 

 kommer åläggandet i § 10 att tvinga honom att sörja för återväxten. Jag kan ej finna 

 annat, än att det leder till orimliga konsekvenser, och att det skulle bli särskilt be- 

 tungande för markägarna, om den först uppkomna skadan hänför sig till naturförhållan- 

 den, till exempel brand. En skog kan brinna. Markägaren försöker sörja för återväxten. 

 Men så fort plantorna komma upp, skadas skogskulturen genom betning. Markägaren blir 

 ålagd att förnya kulturen, och det kan, såvitt jag förstår, enligt lydelsen i paragrafen 

 fortsättas hur länge som helst. 



Nu är det möjligt, att denna sak icke har så stor betydelse för södra och mellersta 

 Sverige, men i Norrland och även i min hembygd, där skogsbetet har stor betydelse, 

 föreställer jag mig, att denna bestämmelse kommer att leda till ständiga konflikter mellan 

 de skogsiigare, som kultivera sina kalmarker, och de grannar, som släppa djuren på bete. 

 Betesfrågan är i själva verket av ganska ömtålig och invecklad natur. Jag vill ej i detta 

 sammanhang riva upp en debatt i denna fråga, det ;ir möjligt, att vi i den fortsatta de- 

 batten få taga upp den saken, då vi konmia till stängselförordningen. Den bästa lösningen 

 är naturligtvis, att skogsbruk och beteskultur skiljas åt, så att bete icke förekommer annat 

 än på till bete avsatta och inhägnade marker, ^fen lagstiftningen bör icke gå så långt, att 

 dessa förhållanden regleras genom lagparagrafer, och friheten har i stort sett lämnats lika 

 oinskränkt som förut. Vr denna .synpunkt måste vi se den föreliggande frågan. Då skogs- 

 vårdskommittén tog upp denna botningsskyldighet, så framställde den därjämte ett långt- 

 gående förslag till inskränkning i betesrätten, ett förslag, som gick så långt, att de, som 

 ville beta på samfällighet, ålades att bilda s. k. beteslag, därinom det var stadgad an- 

 svarighet för den skada, som åstadkoms på skogskulturen. Då var det icke mer än rätt 

 och billigt, att markägaren ålades att sörja för avhjiUpande av den uppkomna skadan, 

 därför att markägaren tillförsäkrats ersättning för sodan skada. Detta projekt har icke 

 departementschefen tagit upp i förslaget till stängselförordning, och utskottet har gått 

 ännu längre genom att ytterligare mjuka upp de föreslagna stängselbestänmielserna. Jag 

 kan således för min del icke finna annat, ;in att dettri stadgande nu i in § saknar det 



