390 X RIKSDAGEN 



2 mom. Skogar på Öland skola utan förordnande, varom i i mom. sägs, vara under- 

 kastade de i 19 — 21 §§ meddelade bestämmelserna. 



Herr Sjublom hade uti en vid denna paragraf avgiven reservation yrkat, att paragrafen 

 måtte erhålla följande lydelse: 



18 §. 



Där meddelade bestämmelser ; dock att dessa bestämmelser icke skola tillämpas, 



förrän vederbörande skogsvårdsstyrelse därom för respektive henunan eller hemmansdelar 

 förordnar. 



Paragrafen föredrogs. Därvid yttrade: 



Herr Sjöblom: I anslutning till vad jag yttrat under principdebatten ber jag att få 

 yrka bifall till den reservation, som jag avgivit med avseende på denna paragraf. 



Herr Lindman: Jag ber att få yrka bifall till § 18 oförändred i enlighet med utskot- 

 tets förslag. 



Vidare anfördes ej. Efter av herr talmannen givna propositioner å de under överlägg- 

 ningen förekomna yrkandena godkändes paragrafen enligt utskottets förslag. 



19 — ^i §§ ; rubriken till 4 kap.; 22 — 24 §§ ; rubriken till 5 kap. Godkändes. 



Enligt utskottets förslag skulle 23 § erhålla följande lydelse: 



25 §. 



1 mom. Företager någon avverkning i uppenbar strid mot bestämmelserna i 19 eller 

 23 § i) eller i strid mot föreskrift eller avverkningsförbud, som enligt denna lag medde- 

 lats, eller förfogar någon mot bestämmelsen i 4 § 2 mom. över virke, som blivit avverkat 

 till husbehov, straffes med böter från och med tjugufem till och med femtusen kronor. 



Då till straff enligt detta mom. dömes, skall tillika det avverkade virket, där det ligger 

 å skogen kvar eller, om det är bortfört, fortfarande är i avverkarens besittning, tagas 

 i beslag och dömas förbrutet. Undgår dylikt virke beslag, är den, som låtit verkställa av- 

 verkningen, skyldig att utgiva ersättning med belopp, motsvarande värdet av samma virke. 

 Har efter avverkningen förbudet återkallats eller förfallit eller blivit genom laga kraft- 

 vunnet beslut upphävt, förty att förbudet icke bort meddelas, må icke virke dömas för- 

 brutet eller ersättning utdömas, scm här är sagt. 



2 mom. Varder i fall, där jämlikt 2j, § skogsvårdsstyrelsens tillstånd erfordras för 

 skogsmarks omläggning till annan användning, avverkning företagen, men eftersattes åt- 

 gärd, för vars vidtagande tid blivit bestämd efter vad i nämnda § stadgats, vare straffet 

 böter från och med fem till och med femhundra kronor; dock vare, där under den före- 

 sätta tiden flera varit för åtgärdens vidtagande ansvariga, den av dem, som finnes ej 

 hava i avsevärd grad bidragit därtill, att åtgärden icke blivit fullgjord, från ansvar fri. 



S mom. Innefattar förseelse, varom här är fråga, förbrytelse mot allmänna straff- 

 lagen, skall gärningen bedömas enligt vad i 4 kap. i § strafflagen är för likartat fall 

 stadgat. Förskyller förseelsen enligt i mom. här ovan påföljd, som i andra stycket därav 

 sägs, varde ock den påföljd ådömd. 



Beträffande ifrågavarande paragraf hade herrar Nilsson i Gränebo och Johansson i 

 Kälkebo uti avgiven reservation förklarat sig anse, att åt densamma bort givas denna av- 

 fattning: 



25 §• 



1 mom. Företager någon avverkning straffes med böter från och med tjugufem 



till och med tvåtusen kronor. 



Då till är sagt. 



2 mom. Varder fri. 



3 mom. Innefattar — ■ — — ådömd. 

 Sedan paragrafen föredragits, anförde: 



Herr Johansson i Kälkebo: Beträffande denna paragraf har herr Nilsson i Gränebo 

 och jag avgivit reservation. Då jag i mitt förra anförande ej yttrade mig om denna para- 

 graf, skall jag be att nu få något fästa uppmärksamheten på densamma. Jag skall därvid 

 endast säga, att jag måste anse det orimligt, att man skall hava en sådan straffskillnad 

 som mellan 25 och 5,000 kronor. Vi hava yrkat, att strafflatituden skall vara från 25 till 

 2,000 kronor, och vi ha därvid letts av den uppfattningen, att när man bestämmer ett 

 maximibötesbelopp av 5,000 kronor, måste det draga med sig, att förseelser av ganska 

 ringa beskaffenhet komma att ställas ganska högt i straffhänseende. Det skulle mången 

 gång kunna hända, att böterna icke komme att stå i rimligt förhållande till den överträ- 

 delse, som skett, när de, som skola avkunna utslaget, måste i viss mån känna sig bundna 

 av det straffmaximum, som är bestämt. 



