X 394 . SKOGS ADMINISTRATION 



delse för erhållande av återväxt, dels att utskottet även ansåg, att övervägande skäl anförts 

 för att utförandet av dylika åtgärder borde byggas icke blott på markägarens fria vilja, utan 

 även i viss mån pä lagstadgad skyldighet för denne. Utskottet hade dock ställt sig tvek- 

 samt, huru denna fråga borde ordnas, särskilt ifråga om det sätt, på vilket skogsägarens 

 skyldighet att verkställa skogsvårdsarbeten borde lämpligen bestämmas och framhåller som 

 ett nödvändigt krav, att icke oskäliga fordringar ställas på skogsägaren i detta avseende, 

 men säger sig icke hava fått någon bestämd uppfattning om, på vad sätt garantier häremot 

 må givas i lagen eller efter vilka grunder skäliga och oskäliga fordringar skola bestämmas. 



Utskottet har vidare uttalat sig för närmare prövning, huruvida icke rätt bör för mark- 

 ägare bibehållas att få i vissa fall påfordra inlösen till staten av hans mark. 



Rörande dessa av utskottet framförda synpunkter får jag först helt ansluta mig till den 

 under ärendets behandling uttalade uppfattningen, att vidtagande av särskilda skogsvårds- 

 åtgärder äro behövliga på vissa marker inom skyddsskogsomrädet för tryggande av sko- 

 gens reproduktion inom rimlig tid. Det är enligt min mening en stor villfarelse, då man 

 på många håll anser skogens framtida bestånd och återväxt skall kunna tryggas enbart genom 

 s. k. »varsam avverkning». Inom här ifrågavarande trakter skall visserligen avverkningen i 

 stort sett föras varsamt, men lokalt, d. v. s. pä smärre ytor, däremot fordras tvärtom starka 

 avverkningar för att skapa största möjliga förutsättningar för skogens reproduktion. Men 

 även om avverkningarna utföras på det enligt skogsvetenskapens nuvarande ståndpunkt möj- 

 ligast rationella sätt, måste man i många fall komma till det resultatet, att även särskilda 

 åtgärder äro nödvändiga. 



Huvudfrågan blir därför, till vilken omfattning och på vilket sätt skogsvärdsåtgärderna i 

 sådana fall skola utkrävas av skogsägaren. 



För ett rätt bedömande av detta svårlösta spörsmål får man utgå ifrån, att skyddssko- 

 garne äro av mycket växlande beskaffenhet och att några generella bestämmelser icke kunna 

 lämpligen^givas för området i dess helhet. 



Vid utmärkandet av skyddsskogsområdet drogs nämligen dess nedre gräns i mänga trak- 

 ter så långt ned i skogslandet, att området omsluter icke blott skogarna närmast fjällen, de 

 egentliga fjällskogarne, utan även betydande områden, där skogarna med hänsyn till mark- 

 beskaffenhet och det nordliga läget äro av normal beskaffenhet och fullt likartade med dem 

 i länets norra och västra delar i allmänhet. 



Inom de egentliga fjällskogarna äro naturförhållandena i regel mycket ogynnsamma och 

 stor försiktighet måste här iakttagas vid avverkningarna till, förhindrande av skogsgränsens 

 nedgång. Skogsbruket kan därför här i allmänhet icke anses längre vara en ekonomisk 

 hantering och starka skäl tala för att skogsägarne böra erhålla stöd från det allmännas sida. 

 Inom de nedre bättre, oftast från fjällen avlägset belägna delarne av skyddsskogarne, där 

 avverkningarna icke äro av någon betydelse i fråga om skogsgränsens nedgående nå sko- 

 garna sådan normal utveckling, som kan påräknas vid dessa breddgrader och skogsbruket 

 har samma förutsättningar att bedrivas efter ekonomiska grunder som å andra, lika nordligt 

 belägna enskilda skogar. 



Då skyddsskogslagen endast föreskriver, att avverkningarna skola bedrivas så att skogens 

 framtida bestånd och återväxten bevaras, kan icke heller vid lagens tillämpning å dessa nor- 

 malt beväxta av kalfjällen icke påverkade skogar, större inskränkning göras, än att yngre 

 bestånd sparas med undantag av behövlig gallring samt att den äldre skogen avverkas på 

 sådant sätt, att självföryngringen icke äventyras, d. v. s. efter i huvudsak samma grunder 

 som enligt 1923 års skogsvårdslag. Då således ulsyningarna å dessa bättre skyddsområden 

 kunna på skogsägarens begäran fä samma omfattning som pä andra likartade, enskildes sko- 

 gar, synes icke några vägande skäl kunna anföras för att dessa skyddsskogsägare skola åt- 

 njuta större bidrag till skogsvårdsarbeten än skälig andel av inflytande skogsvårdsavgifter. 

 Inom de egentliga fjällskogarna däremot, där skogsproduktionen är svag och ett viktigt stats- 

 intresse dessutom kräver stark begränsning av avverkningarna, samtidigt som behövliga skogs- 

 vårdsåtgärder ställa sig relativt mycket kostbara, tala starka skäl för, att det allmänna bör 

 till avsevärd del bidraga till erforderliga skogsvärdsarbeten. 



Någon skarp gräns mellan vad som här kallats egentliga fjällskogar och bättre områden 

 i nedre skogslandet med normalt utvecklade skogsbestånd, finnes icke och kan heller icke 

 i en lag närmare beskrivas, utan torde bestämmandet av sådana bättre skogsområden, där 

 ekonomiskt skogsbruk kan bedrivas, böra överlämnas till vederbörande utsyningsförrättare. 



Ifråga om det egentliga fjällskogsbältet, där bidrag bör utgå för skogsvårdsarbeten äro 

 skogsförhållandena även här mycket växlande, så att vissa smärre områden kunna förete 

 ganska god mark och växtliga bestånd, där endast^ringa bidrag kan vara skäligt, under det 

 att avsevärda områden finnas, där större delen av skogsvårdsarbetet borde bekostas av skogs- 



