TORSTEN LAGERBERG. 



växtarterna ha här under inbördes konkurrens nått en bestämd ymnig- 

 hetsgrad. Genom en gallring blir detta jämnviktsläge rubbat, vilket bl. 

 a. tar sig uttryck däri, att markvegetationens fysiognomi på ganska kort 

 tid förändras. Den riktning, i vilken denna förändring går, och omfatt- 

 ningen av densamma blir bestämmande för markens fortsatta produk- 

 tionsförmåga. 



Sambandet mellan det växttäcke, som bekläder marken, och dennas 

 godhetsgrad är sålunda påtaglig och har länge varit erkänd. Uttalan- 

 den i denna riktning göras redan 1862 av V. PoST (sid. 15), som fram- 

 håller, att vissa tillsammans uppträdande växtformer angiva en viss be- 

 skaffenhet i läge, jordmån och andra markens fysiska och kemiska för- 

 hållanden. I senare tid har man även velat grunda skogsmarkens boni- 

 tering på arten av dess växttäcke. Att förekomsten av blåbär antyder 

 en större produktionsförmåga hos skogsmarken än lingon, framhålles 

 exempelvis av NiLSSON (sid. 131). Utförligast har dock markboniterin- 

 gen ur denna synpunkt blivit behandlad av Caj ÄNDER i ett år 19 10 

 utgivet arbete. Cajanders på växlingarna i markfloran baserade un- 

 dersökning över skogstyperna börjades i Tyskland men utvidgades även 

 till att omfatta finska skogar, och hans resultat böra sålunda i den mån 

 de äga giltighet kunna gälla även för våra egna. På svensk sida ha 

 de Cajanderska åsikterna fått en liflig förespråkare i SylvéN (sid. 513), 

 som anser, att vi genom en ingående analys av växttäcket i våra skogs- 

 typer och en systematisering av de erhållna resultaten kunna skapa en 

 fast utgångspunkt för bedömandet av markens godhetsgrad. De fyra huvud- 

 typer, Cajander uppställer, äro följande: Oxalis-Majantheinmn-iy^Qn, 

 My r til lus-ty p^n, Vacdmuui-typen och Calluna-ty pen, av vilka varje före- 

 gående typ kännetecknar en högre bonitet hos marken än den efter- 

 följande. I stort sett torde väl också detta vara fallet, särskilt om man 

 har att göra med bestånd av normal slutenhet, vilka sålunda icke varit 

 föremål för något ingripande från människans sida. Emellertid medger 

 Cajander själv, att fall givas, då skogligt olikvärdiga bestånd förekom- 

 ma på mark med liknande växttäcke. En mera ingående undersökning 

 av de faktiska förhållandena skulle otvivelaktigt komma att visa, att un- 

 dantagen från den postulerade regeln äro så många, att risken för en 

 felbedömning av markboniteten, för så vitt den grundas på växttäcket, 

 är avsevärd. De många undantagen skulle framtvinga en uppdelning av 

 huvudtyperna i underavdelningar efter andra indelningsgrunder, vilket 

 naturligtvis i hög grad förringar denna boniteringsmetods praktiska an- 

 vändbarhet. 



I den pedologiska litteraturen kan man utan svårighet framleta fall, 

 som icke väl överensstämma med Cajanders ovan nämnda typindel- 



