14 TORSTEN LAGERBERG. 



rianter som undersökas, dess mindre blir det fel, som kommer att \id- 

 låda resultatet. 



Den Raunkiaerska metodens praktiska tillämpning. 



Vid tillämpningen av den Raunklerska principen för formationsanalys 

 å skogsförsöksanstaltens provytor har det visat sig nödvändigt att i viss 

 mån modifiera densamma. Kastandet av ramen på måfå kan ju visser- 

 ligen synas utesluta varje viljeakt från förrättningsmannens sida, men i 

 själva verket är dock icke möjligheten för ett subjektivt val härigenom 

 helt avlägsnad. Att risken för ett oriktigt resultat är mindre, då man 

 på detta sätt arbetar inom en enhetlig Anemone- eller Oxalis-{-A.c\&s är 

 ju tydligt. Skogsförsöksanstaltens stora provytor uppvisa emellertid ofta 

 en ojämnhet i markfloran — ena delen kan exempelvis föra ett tätt 

 ristäcke, andra delen ett synnerligen glest eller ock helt sakna vissa 

 ris. Kastar man ramen inom den ristäckta avdelningen, tills konstanta 

 valenssiffror där uppnås, så bli naturligtvis dessa återigen rubbade, så snart 

 man överskrider denna avdelnings gräns. Att utlägga rutorna på måfå 

 medför därför med nödvändighet, att kontrollen över resultatets stabilitet, 

 såsom Raunki.kr utför den, blir obekväm. Särskilt med hänsyn till att 

 de valenssiffror, som här eftersträvas, äro beroende av en på förhand 

 begränsad ytenhet, blir det nödvändigt att se till, att de undersökta ru- 

 torna så vitt möjligt utgöra ett adekvat uttryck för provytan i dess hel- 

 het. Detta mål vinnes, om man i stället för ett planlöst utläggande av 

 rutorna väljer att ordna dem i ett symmetriskt förband. Det är tydligt, 

 att även en ren formationsanalys skulle vinna på en sådan anordning, 

 då härigenom kastens antal bör kunna inskränkas i möjligaste mån, för 

 att ett konstant valensförhäliande skall uppnås. 



En analys av markfloran på skogsförsöksanstaltens gallringsytor bör 

 emellertid utföras så, att valensbestämningen även får betydelse för ar- 

 tens täckande förmåga. Framför allt gäller det att kunna till arealen 

 uppskatta utbredningen av sådana arter, som förmodas hava en särskild 

 betydelse för markbildningen. I våra barrskogar blir det särskilt risen, 

 varom detta kommer att gäl!a, men även andra växtformer, såsom mos- 

 sor och lavar, gräs och åtskilliga örter kunna behöva karaktäriseras ur 

 denna synpunkt. Man skulle kunna invända, att arealuppgifter lättast 

 och säkrast vinnas genom en direkt uppmätning av de olika arternas 

 gränslinjer på marken. En dylik uppmätning är emellertid alltid förenad 

 med betydande svårigheter, ty även om arterna uppträda i avgränsade 

 fläckar, äro dock gränslinjerna mången gång svåra att draga fullt exakt, 

 och i flertalet fall är en kartläggning helt enkelt outförbar. Att på nå- 

 got objektivt sätt genom kartering bestämma exempelvis den av blåbärs- 



