2 2 . TORSTEN LAGERBERG. 



vara känt till sin storlek, för att riktiga slutsatser skola kunna dragas. 

 I de fall, då jag ansett det vara av intresse att bestämma felets storlek, 

 har jag därför undersökt detta enligt den minsta kvadratmetoden. Där- 

 vid har jag förfarit på följande sätt. De undersökta provytorna med deras 

 rutsystem ha uppritats på rutpapper, och detta underlag har duplicerats 

 i erforderligt antal exemplar. Rutorna gåvos en löpande numrering 

 över hela ytan — på varje tvärlinje fingo rutorna på baslinjen det 

 lägsta numret. Genom att även giva rutanalyserna i anteckningarna en 

 motsvarande numrering kunde utan svårighet på underlaget för varje 

 ruta utmärkas de arter, vilka där anträffats. För större överskådlighets 

 skull har emellertid varje art förts på ett särskilt underlag för sig. Fö- 

 rekomsterna utmärktes med ett kors, och samtidigt infördes även areal- 

 siffror och i fråga om risen även höjdsiffror. Materialet blev på detta 

 sätt lätt tillgängligt för bearbetning. 



Vid undersökningen av medelfelet har jag i allmänhet indelat rutorna 

 i I o-talsgrupper. Varje tionde ruta i den löpande numreringen upp- 

 söktes och av alla tillsamman bildades en grupp, för vilken frekvens- 

 och arealprocenter samt för risen medelhöjder beräknades. Med dessa 

 I o-talsgrupper som varianter undersöktes felet på de för hela provytan er- 

 hållna värdena. Användandet av i o-talsgrupper medför urrentprakti.sk 

 synpunkt den fördelen, att den i och för sig mycket tidsödande mate- 

 matiska behandlingen blir lättare. 



Vid gruppindelningen måste alltid behörig uppmärksamhet fästas där- 

 vid, att densamma utföres på ett sådant sätt, att varje gruppvariant i 

 lika hög grad representerar provytan i dess helhet. Gör man icke detta, 

 kunna varianterna själva bli behäftade med ett onödigt stort medelfel, 

 och detta medför i sin tur, att de felgränser man önskar bestämma bli- 

 onödigt vida. Om arterna hade en fullt harmonisk fördelning över hela 

 provytan, så vore därför det sätt, på vilket gruppindelningen utfördes, 

 av mera underordnad vikt. A de i det följande behandlade provytorna, 

 vilka utgjorts av rätvinkliga figurer, har uppdelningen i i o-talsgrupper 

 efter den löpande numrering på rutorna, som ovan omnämnts, i det stora 

 hela utfallit mycket tillfredsställande. De till varje grupp hörande ru- 

 torna komma nämligen att Hgga på ett diagonalt system av inbördes 

 parallella linjer med samma avstånd frän varandra. Grupperna få där- 

 för en likformig fördelning över hela provytan. 



Då provytorna utgöras av oregelbundna figurer, ger emellertid en efter 

 samma grunder utförd uppdelning av materialet på i o-talsgrupper ej ett 

 lika gott resultat. Någon likformighet i gruppernas fördelning över prov- 

 ytan uppnås nämligen icke, och gruppvarianterna komma alltså att skilja 

 sig mer från varandra. I dylika fall bör man därför utföra gruppindel- 



