Il6 GUSTAF LUNDBERG. 



vi hägnadsreparationer och nyhägnader, som just nu företagas. Vid has- 

 ning av vidjorna till hank — järntråd är ännu ej så populär mången- 

 städes — uppgöras smä eldar här och var utmed hägnaderna, som 

 ibland vårdslöst övergivas och senare flamma upp och breda ut sig. Ris- 

 och Ijtmgbräjmingar, företagna i vällovligt syfte för kulturer eller odlin- 

 gar, ha denna tid åsamkat otaliga skogseldar, oftast mindre beroende 

 på slarv under själva bränningen, än fast mera på bristande efterbevak- 

 ning. I regel har elden dröjt kvar i gamla stubbar, myrstackar, torv i 

 upplagda dikessträngar eller dylikt och flammat upp många dagar efter 

 själva bränningen, då väder och vind varit gynnsamma härför. A Sunnerbo 

 revir var författaren 1904 vittne till en skogseld åsamkad genom ljung- 

 bränning i april månad, som gick upp tolv dagar efter själva brännin- 

 gen, en solklar och blåsig dag, sedan ej minsta eldgnista under flera av 

 de föregående dagarna kunnat observeras. Elden hade där suttit kvar 

 i torven å en dikessträng. 



Så fort gröngräs och annan markbetäckning börjat komma i växt, in- 

 träder en period, då faran för skogseld blir något mindre. Vårmusten 

 sitter kvar i torven, och mossorna inne i de slutna bestånden äro ännu 

 ej så genomtorra. A öppnare platser har den saftiga årsvegetationen 

 uppblandat de torra fjorårsväxtresterna. 



Men i och med en ihållande högsommartorka inträffar den farligaste 

 tiden — de stora och mera ödeläggande skogseldarnas period. Vid den 

 lörsta perioden var det mest gräs- eller ljungbundna öppna marker, som 

 voro lättantändliga, men nu bli mossor och lavaräven inne i de mera slutna 

 skogskomplexen torra som fnöske och lätt antända av minsta eldgnista. 

 Allt efter som torkan håller i sig, anhopas de brännbara ämnena, i det 

 att både markvegetationen, strö och slutligen torven bli lätt brännbara. 

 Och nu kan en eldgnista tända snart sagt var som helst i .skogsmarken. 



Tandning genom åskslag är nu en bland de vanligaste anledningarna, 

 och flertalet av våra större och mera ödeläggande skogseldar ha helt 

 visst uppkommit av denna anledning. 



Då denna uppfattning delvis strider emot tidigare och även på många 

 håll ännu gängse åsikter om åskslags betydelse för skogseldars uppkomst, 

 torde det vara lämpligt att något närmare ingå på denna fråga. 



I kvartärgeologiska och växtgeografiska avhandlingar, där skogsel- 

 darna ofta beröras, tillskrives i regel människan huvudsakligen skulden 

 till desamma. Sålunda möter man uttryck som -^ide ge?ioni )nänftiska?t 

 orsakade skogseldarna^», eller ibland, då möjligheten av åsktändning fram- 

 hälles: ))Blixte7i antänder icke sällan skogen och ger upphov till skogs- 



^ Thore C. E. Fries, Botanische Untersuchungen im Nördlichsten Schweden. Stock- 

 holm 191 3. 



