120 GUSTAF LUNDBERG. 



Vårdslösa rökare ge denna tid ofta anledning till eld, då en ringa 

 tobakseldgnista kan tända i strö- eller mosstäcket. 



Kaffecldar, myggeldar o. d., som uppgöras av fiskare, skogsmän eller 

 uteliggare, vålla ofta skogseld. 



Den stora Svanåbranden innevarande år tändes genom sprängskott vid 

 dikesgrävning. Tre skott hade mot förbud tänts samtidigt. Två brunno av, 

 men det tredje satt kvar. De två som brunno tände i markbetäcknin- 

 gen omkring, och av rädsla för det tredje skottet tordes de båda arbe- 

 tarna ej nalkas, förrän elden i högmossen utbrett sig med sådan fart, att de 

 ej kunde hindra den från att löpa upp i en ungskog, varifrån toppel- 

 den i den hårda vind, som rådde, snart var i gång. 



För övrigt kan den tändande gnistan tillkomma på många andra sätt, 

 de ovan påpekade äro dock kanske de vanligaste. 



När ytelden väl är tänd, sprider den sig runt åt alla kanter allt efter 

 tillgången och arten av brännbart material. I vindens riktning går el- 

 den fortast fram, och är vinden mycket hård, kan elden av sig själv ofta 

 helt dö ut i vindkanten. Den sprider sig därför mer eller mindre äggfor- 

 migt med vinden och antar snart en mer eller mindre markerad front, 

 som blir bredare och bredare med talrika tungor och utlöpare allt efter 

 terrängens beskaffenhet och vindstyrkan. Buskar, ungskog och enstaka 

 större träd tändas och brinna med vid löpelden. I äldre bestånd går 

 dock löpelden ofta fram utan att tända kronorna och åstadkomma toppeld. 



De viktigaste faktorer, som inverka på löpeldens intensitet och utbred- 

 ning, skulle kunna sammanfattas sålunda: 



Ju mera brännbara ämnen, som finnas anhopade, desto häftigare blir 

 helt naturligt elden. Härutinnan förtjänar särskilt påpekas tnndfällen, 

 ris och bångar efter avverkningar och annat avfall, som blir farligare 

 ju grövre det är och ju tätare det ligger. Våra vanliga trägärdcsgår- 

 dar verka som stubintrådar, och föra ofta löpelden genom eljest obränn- 

 bara marker. De äro ytterst brännbara i sig själva och dessutom oftast vid 

 basen försedda med lättantända anhopningarav torra växtrester (fig. 2 och 3). 



Glesa och luckiga bestånd ge upphov till en mera eldfängd mark- 

 yta än mera slutna, på grund av en rikare markvegetation i de förra, 

 särskilt av ris. Bestånd av skuggfördragande trädslag ge en mindre eld- 

 farlig markyta än bestånd, danade av Ijusbehövande trädslag, på grund 

 av den rikare markvegetationen i de senare. Bekant är hurusom just 

 av denna anledning granen anses som ett bättre skydd för tandning ut- 

 med järnvägslinjer än tallen, ja å vissa marker till och med bättre än 

 lövträden. De skuggfördragande lövträden borde vara bäst, men deras 

 lövavfall innebär viss årstid — den tidiga våren — större risk för tand- 

 ning än ett av granbestånd skuggat barrströtäcke. 



