OM SKOGSELD. I 2 1 



Markens topografi är även av betydelse för eldens utbredning. Elden 

 löper hasti<^are och våldsammare uppför en sluttning, hejdar sig alltid 

 något vid dess krön för att sedan mera sakta löpa utför. På plan 

 mark går elden därför mera regelbundet, men härjar även större områ- 

 den än i mera bruten terräng. Jordmån och exposition inverka allt i 

 den mån de bidraga till en torrare markyta. Berggrund terräng, där 

 markytan hårt uttorkas, genomsläppliga grus- eller sandmarker, expone- 

 rade -syd- och västsluttningar o. s. v. bli sålunda mest eldfarliga. 



Ur Skogsinstitutets samlingar. Foto av förf. 



Fig. 4. Väg, som förmått hejda löpelden. Till höger om vägen är marken hårt löpbränd 

 ocli träden Ijruna, till vänster såväl träd som markbetäckning gröna. Grönbo kronopark 1 914. 



Bland mer eller mindre naturliga hinder för löpelden kunna anföras 

 bäckar, diken och andra vattendrag eller sjöar, odlade ägor, vägar och 

 stigar (fig. 4), stengärdesgårdar m. m. Även de smalaste trampade sti- 

 gar kunna erbjuda ett gott hinder, synnerligast om de äro belägna i 

 eldens baksida eller flanker. Förf har själv å Nöttja kronopark 1904 

 iakttagit exempel på hurusom till och med vid en svårare ljungbrand 

 en trampad men av ljung helt kringgärdad stig under flera hundra 

 meter dämmt elden i flanken. 



Väderleken är slutligen av största inflytande. Ju starkare vinden är, 

 desto hastigare och häftigare sker eldens .spridning, h^n jämn vind an- 

 ses dock sprida elden hastigare än en hårdare, byig. Vidare är elden 



