OM SKOGSELD. 143 



att personer, som ej äro släckningsskyldiga biträtt 



att mindre bemedlade genom deltagande i släckningsarbete gått miste 

 om förtjänst, 



att släckningsmanskap visat pro\' på särskilt nit och rådighet, 



att långvarig eftersläckning och därmed förenad vakthållning varit 

 nödvändig m. m. 



För att den privata äganderätten ej må lägga något hinder i vägen 

 för ett rationellt släckningsarbete, finnes i § 12 stadgat: »För häm- 

 mande av skogseld må släckningsmanskap fälla träd, anlägga moteld, 

 undanskaffa hägnad eller vidtaga andra dylika för ändamålets vinnande 

 nödiga åtgärder; dock att, där befälhavaren är tillstädes, hans föreskrift 

 först skall inhämtas.» I motiveringen till denna paragraf framhålles 

 bl. a., att för skada, som orsakats av dylika åtgärder, den, som lidit 

 skadan, ej torde ha rätt till ersättning, annat än i det fall elden upp- 

 kommit genom någons vällande, i vilket fall denne torde kunna ådö- 

 mas ersättningsskyldighet. 



* * 



* 



Grunderna för släckningsarbetets organisation äro alltså i viss mån ge- 

 nom lagen bestämda. Högsta ledningen skall ske från en hand eller rät- 

 tare från ett huvud, och detta huvud måste ha förmågan att hålla tan- 

 karna klara, om släckningsarbetet skall bli så framgångsrikt som möjligt. 

 En liten, väl organiserad och ledd styrka kan uträtta oerhört mycket 

 mera än en större, som arbetar planlöst. Det fordras emellertid icke 

 alltid blott en befälliavare, utan jämväl, så fort elden fått någon omfattning, 

 kvalificerade underbefälhavare eller arbetsledare, helst en sådan för var 

 io:de ä i2:te man. Och får elden mycket stor omfattning, kunna dessa 

 arbetsledare ej sortera direkt under överbefälhavaren, utan måste de då 

 ställas under säskilda sektionsbefälhavare, som i sin ordning sortera di- 

 rekt under överledningen. Bristen av dylikt underbefäl eller mera i de- 

 talj organiserad ledning torde i regel vara en bidragande orsak till att 

 så relativt litet uträttas med dessa hopbådade styrkor av civilt manskap, 

 jämfört med av militären, trots att de rent personliga arbetsprestatio- 

 nerna hos den senare långt ifrån äro större i genomsnitt. Att överbefäl- 

 havaren, så fort han ej personligen kan överblicka brandplatsen, genom 

 rapportkarlar, fälttelefon eller d)'likt måste stå i intim kontakt med sina 

 underbefälhavare är självklart. Endast härigenom kan det anlända folket 

 insättas på de fronter, där det bäst behöves, ävenson: överflyttning av 

 manskap eller insättning av reserver på rätt sätt äga rum. 



Ett exempel på reservens betydelse kan anföras frän Svanåbranden 

 (se fig. g.) Redan första kvällen blev man herre över elden vid en linje 



