150 GUSTAF LUNDBERG. 



ten i den mån detsamma genom stybbesbranden å en kolbotten hin- 

 ner avdunsta — om elden har någon omfattning åtminstone — och me- 

 toden att direkt genom vattenältning släcka stybbesbrand blir för dyrbar. 



Såväl vid Svanä som Spannarboda användes ångsprutor för överbe- 

 gjutning och släckning av brinnande djupare mossar. Att det emeller- 

 tid fordras enorma vattenmassor för resultats åstadkommande kunde man 

 här konstatera. När mossarna överdränkts så, att de så gott som stodo 

 blanka med vatten, och ytan fotsdjupt ältats upp av strålen, föreföll 

 mossen lugn och kall några dagar, tills detta vatten avdunstat, då pro- 

 ceduren fick återupprepas. Kostnaden blir dessutom rätt aktningsvärd i 

 förhållande till resultaten. Vid Spannarboda lånades tvänne ångsprutor 

 med servis från Stockholm, vilka vardera gåvo 2,000 liter i minuten. 

 Genom kombination av båda kunde vatten tryckas fram 6 km. — 3,000 

 meter av vardera sprutan. Härigenom kunde vatten erhållas i tillräck- 

 lig mängd från de större sjöarna. Tryckslangar äro emellertid rätt ömtå- 

 liga saker, som ej lånas bort, utan måste inköpas direkt, vadan enbart 

 kostnaden för inköp av tryckslangar å 3 kr. metern belöpte sig till minst 

 18,000 kronor. 



Bästa och säkraste resultatet vid släckning av torvbrand, stybbesbrand 

 o. d. ernås utan tvivel genom isoleringsgrävning omkring brandställena, 

 så nära intill eldhärden, som förhållandena tillåta. För att bli effektiva 

 måste dessa isoleringsdiken upptagas till fasta mineraljorden och vara 

 minst en fot breda i botten (fig. 21). 



Vatten blir av största värde för ifyllning eller begjutning av dessa 

 dikeskanter, varigenom de hållas mera effektiva för isoleringen (fig. 22). 



Begjutning åter av själva eldhärdarna förlänger släckningsproceduren. 

 När elden når isoleringsdikena och allt brännbart därinnom är slut, 

 slocknar den (fig. 23). 



Tillsyn måste dock övas, att elden ej hoppar över i andra dikeskan- 

 ten, vilket särskilt vid blåst lätt kan äga rum. För hindrande av gnis- 

 tors kringblåsning från själva eldhärdarna kan återigen mineraljord och 

 sand vara ett verksamt täckmedel. 



Stubbar, myrstackar, ruttna vindfällen o. d. hålla även ofta elden lång 

 tid. Vid eftersläckningen är bäst att uppbryta och kringsprida desamma, 

 varefter resterna övertäckas med mineraljord. Ihåliga träd, synnerligast 

 aspar, tändas ofta inuti genom gnistors infarande i hackspetthål och rot- 

 hål, och förbrinna dessa stammar genom pyrande eld mycket långsamt. 

 Sådana stammar böra vid eftersläckningsarbetena kullfällas och uppkly- 

 vas, så att eldhärdarna bli blottade och släckta. 



