I "JO SVENSKA TRÄVARUEXPORTFÖRENINGEN O. NORRL. SKOGSVARDSKOM. FÖRSLAG. 



helhet är bäst och nyttigast. En var kan ock inse, att med en dyHk av- 

 verkningspolitik varje affärskris är utesluten. En sådan kan endast komma, 

 om de växtliga skogarna på nedre landet i förtid avverkas, under det att sko- 

 gen i lappmarken får förfaras. Får domänstyrelsen sin vilja igenom, så kan 

 sålunda verkligen brist pä råvara för industrien uppstå, och det är just detta 

 föreningen vill förhindra. 



Men domänstyrelsen befarar ock arbetsbrist för befolkningen i lappmar- 

 ken efter 40 år. Det är sant, att det finnes lappmarksskogar, som kunna 

 hålla ända till 80 ä 90 % övermogen skog. Men ser man lappmarkssko- 

 garna i sin helhet, så torde kvantiteten skog över 150 år icke överstiga 50 

 — 60 /Q.' Domänstyrelsen torde icke kunna jäva detta föreningens påstå- 

 ende. Lappmarkens skogar bliva sålunda efter 40 är bevuxna till bortåt hälften 

 med skog, som är 190 år och därunder, samt, därest kultur omedelbart vidtages ef- 

 ter avverkningarna, till andra hälften med plantskog och ungskog intill 30 a 35 år. 

 Förtvivlad blir ställningen sålunda icke. För en skogsman är tvärtom en 

 skog av sådan beskaffenhet oändligt mycket mer tilltalande än den skog, som 

 nu finnes i lappmarken, och för befolkningen finnes alltid vinterarbete genom 

 avverkning av den skog, som nu icke uppnått 150 år. Enär denna skog 

 förefinnes i tätare bestånd än den övermogna skogen, kan föreningen icke 

 inse, att detta vinterarbete kan bliva så mycket mindre än det arbete, som 

 skulle erbjudas under de närmaste 40 åren, att minskningen skulle verka 

 skadligt för befolkningen. I alla händelser blir sommararbetet vida större. 

 Att alla sumpmarker i lappmarken skulle kunna hinna dikas under 40 år är 

 nämligen otänkbart. Detta ofantliga arbete kan knappast fullbordas på. kor- 

 tare tid än 100 år. Befolkningen får sålunda alltjämt fullt arbete med dik- 

 ningar, och allt efter som skog kommer på de dikade markerna, måste först 

 stora gallringar av björk äga rum och sedan gallringar av massaved. I själva 

 verket kommer den av föreningen föreslagna avverkningspolitiken i samband 

 med ävenledes föreslagna kulturer och dikningar i allra högsta grad att bi- 

 draga till kolonisation av dessa bygder. För skogsvårdens skull måste över- 

 allt egnahem skapas, vilkas innehavare skola leva till häften av jordbruk, till 

 hälften av skogsarbete. Så sker för övrigt redan icke blott på nedre landet 

 utan även i lappmarken. Domänstyrelsens farhåga, att befolkningen skulle 

 bliva lidande genom införandet av en förnuftig avverkningspolitik, parad med 

 en intensiv skogsskötsel, är åtminstone för den, som verkligen utför en sådan 

 skogsvård, fullkomligt obefogad. Vi hava ännu knappast aning om, vilket 

 tillskott i befolkningens numerär erfordras för en rätt skötsel av våra skogar. 



Det förefaller, som om domänstyrelsen numera ej så skarpt motsätter 

 sig föreningens förslag i det avseendet att den skadade skogen ävensom den skog, 

 som nu är 200 år eller däröver, inom de kommande 30 åren skola få av- 

 verkas. Men däremot anser domänstyrelsen i hög grad förkastligt, att den 

 skog, som nu är 150 — 200 år, skall få avverkas under närmaste 40 år, och 

 vill därvid stödja sig på de biologiska förhållandena i lappmarken. Vore nu 

 dessa sådana, domänstyrelsen föreställer sig dem, så skulle föreningen visser- 

 ligen i detta avseende giva vika. Men tyvärr är det så, att när skogen i 

 södra Norrland kan växa med försvarliga årsringar ännu vid hög ålder, så 

 är detta icke fallet i lappmarken med dess sämre klimat. Bevis härför läm- 



* Oväxtlig skog under 150 år är sålunda ej medräknad. 



