UOMÄNSTYRELSENS SVAR PA SVENSKA TRÄVARUEXPORTKÖRENINGENS GENMÄLE. I 73 



svara förhållanden, som äro förknippade med äterviixt efter avverkning inom 

 lai)pmarkernas skogar, innebär en föryngringstid därstädes av allenast 5 ä lo 

 år en allt för optimistisk syn på tingen. I detta avseende får styrelsen åbe- 

 ropa den norrländska skogsvårdskommitténs betänkande sid. 95 — 97, varest 

 anföres bland annat att i Norrland i stort sett måste fortfarande återväxten 

 baseras på skogens självbesåning och föryngringstiden uppgå till 15 å 20 år 

 och mången gång däröver. 



Den arbetarstam, som för att förverkliga föreningens förslag måste skapas 

 inom lappmarken dels för utförande av de mycket ökade avverkningarna, dels 

 för verkställande av skogskulturer och avdikningar av sumpmarker därstädes, 

 lärer böra anställas på sådant sätt, att den bleve att anse såsom en fast 

 arbetarstam. Man torde nämligen ej för utförande av de arbeten, som skulle 

 bliva en följd av den avverkning föreningen ifrågasatt och pågå under hela 

 året, använda tillfälliga lösa arbetare. Nu håller föreningen före, att denna 

 stam efter de 40 årens förlopp skulle kunna sysselsättas med avdikningar jämte 

 de då pågående reducerade avverkningarna och kulturarbetena. Uppenbart 

 är dock att arbetstillfällena bleve i hög grad reducerade, synnerligast vinter- 

 tiden, då arbetarna tillika ej hade något att syssla med vid sina lägenheter, 

 om de hade beretts sådana. Det är enligt styrelsens mening minst sagt hårt 

 att pä dyligt sätt visa brist på ansvarskänsla mot arbetarklassen. Det skulle 

 nämligen alldeles påtagligt inträda en mellantid, då arbetsbrist bleve rådande 

 för en betydande del av den stora arbetarstam, som för utförande av de 

 mycket omfattande göromålen under den för 40 år starkt forcerade avverk- 

 ningen lockats upp till lappmarkerna och därstädes bildat familjer. Vilken 

 garanti finnes för övrigt för att några väsentliga skogsvårdsarbeten komme att 

 utföras å lappmarkernas skogar, sedan rovhuggningen därstädes vore undan- 

 stökad? Kan man ej snarast vänta, att de bolag och enskilde, som under 40 

 år skördat naturens sparade förråd, därefter skola sälja de skövlade skogarna 

 och söka en lugnare fristad för sig och de samlade kapitalen? En måhända 

 medellös ny ägare torde varken kunna eller vilja under 60 ar utföra dikningar 

 och andra skogsvårdsarbeten i större skala. Om föreningen tänkt, att medel 

 till dylika arbeten skulle av förre ägaren ställts i taka händer och fonderas, 

 borde detta uttalats. Att de norrländska skogarna kunna efter hand förläna 

 arbete och utkomst för en mycket ökad befolkning är obestridligt, men ök- 

 ningen måste ske efter hand och jämlikt sunda principer, så att ej ett ödes- 

 digert bakslag kan inträda. 



Föreningen vill göra troligt, att skillnaden i kvalitetsutfallet beträffande såg- 

 virke från Gävleborgs län å ena sidan samt de båda nordligaste länen å den 

 andra skulle vara beroende av, att träden inom det förra länet på grund av 

 klimatiska förhållanden växa med god fart efter avkvistningen, så att stora 

 mängder kvistfri ved därefter bildades, under det att träden i lappmarken 

 växa med små årsringar, varvid kvistren vara allenast i ringa mängd erhölles. 

 I anledning härav får styrelsen erinra, att den överåriga skogen inom Gävle- 

 borgs län i allmänhet slutavverkats för lång tid sedan, under det att inom 

 lappmarken avverkningen just nu pågår i den sämsta delen av de överåriga 

 bestånden. Det är påtagligt, att följden härav måste bliva stor olikhet i den 

 sågade varans kvalitet. Härtill kommer ock en viktig omständighet, som för- 

 eningen ej bort förbise, nämligen att lappmarksskogarna angränsa fjällområ- 

 dena eller i övrigt till stor del äro belägna i närheten av skogsgränsens höjd- 



