2 20 HENRIK HESSELMAN. 



statens skogsförsöksanstalt, skogsvårdsstyrelserna i de särskilda länen 

 samt hushållningssällskapen i Norr- och Västerbottens län, där som bekant 

 skogsvårdsstyrelser saknas. 



Som ett allmänt omdöme om dessa yttranden kan sägas, att de flesta 

 ställa sig mycket välvilliga mot kommissionens förslag, flera skogs- 

 vårdsstyrelser yttra sig rent av entusiastiskt för saken, men undantag 

 finnas. Jag vill då börja med Kronobergs läns skogsvårdsstyrelse. Ett 

 par bitar ur dess yttrande äro av den art, att jag anser mig böra 

 uppläsa desamma. Efter att först i allmänhet ha talat om betydelsen 

 av en rikstaxering yttrar skogsvårdsstyrelsen: »Framhållas bör dock, att 

 om även tanken på riksskogstaxering inom vissa kulturstater förevarit, 

 veterligen ännu ingen stat, vare sig i Europa eller eljest, funnit lämpligt 

 företaga en sådan taxering. 



Orsaken härtill torde varken härflutit av bristande insikt, intresse eller 

 kostnader, utan snarare av en kritisk uppfattning av taxeringssystemets 

 brister, samt otillförlitligheten av de värden, som bliva taxeringens re- 

 sultat.» 



»I betraktande av dessa ur kommissionens betänkande direkt hämtade 

 siffror, framstår för Skogsvårdsstyrelsen den föreslagna riksskogstaxeringen 

 och de ur densamma hämtade värdena såsom i högsta grad otillförlitHga och 

 missledande; och då må med skäl kunna frågas, vad vore väl gagnet 

 med denna dyrbara tillställning, utöver den förmån, som beredes den 

 personal, som därvid finge sysselsättning.» 



Det torde få anses för ganska märkvärdigt att en officiell myndighet 

 behandlar ett av staten understött arbete på ett så ytterligt lättvindigt 

 sätt. Den framförda kritiken är för övrigt av den beskaffenhet, att den 

 knappast tarvar något svar. Hvad kommissionen utfört är ett allvarligt, 

 samvetsgrant arbete, våra uttalanden stödja sig på en kritisk behandling 

 av de erhållna resultaten, vi ha rådfört oss med framstående vetenskap- 

 liga auktoriteter. Då skogsvårdsstyrelsen inte i en enda saklig punkt 

 kunnat motsäga kommissionens yttranden och slutsatser, anser jag det så 

 gott som onödigt att mera ingående bemöta denna kritik. Några ord 

 må dock sägas. 



Hade skogsvårdsstyrelsen, i stället för att använda de stora orden, 

 något studerat de tabeller, som åtfölja betänkandet, hade den funnit att 

 av de tio taxeringar till 0,025 % av arealen, vari värmlandstaxeringen 

 sönderdelats, den som lämnat det sämsta resultatet, hade ett högsta 

 möjligt fel av 4,79 % på skogsmarksarealen. En så liten taxeringsyta, som 

 denna särtaxering omfattar, ha vi ej föreslagit för något enda län. Vadan 

 då denna i ord så skarpa och i avseende på sakskäl så tomma kritik! Vad 



