252 



IN MEMORIAM. 



Överanstränga sin egen kropp. Första bästa granbuske var ofta hans 

 sängkammare i ur och skur efter svettig, tröttsam skogsförrättning eller 

 ansträngande jakt. Sådant kommer dock förr eller senare surt efter. 

 Så också för J. Redan under senare åren av tjänstgöringstiden tog 

 den länge lurande reumatismen skoningslöst ut sin fordran av den förr 

 så kraftiga kroppen. Det blev allt värre för varje år, och på sistone 

 blev rullstolen den gamle jägarens enda användbara fortskafifnings- 

 medel. J:s alltid käcka oförbränneliga humör förnekade sig dock 

 aldrig, och tack vare detta, samt måhända även allt mer minskad min- 

 nesförmåga, kunde han tålmodigt bära sitt hårda öde, till dess han nu 

 lugnt och till synes utan plågor somnade in i den sista långa vilan och 

 blev befriad från sin rullstol, som väl dock mången gång måst fram- 

 kalla tankar, bittrare måhända än vi utomstående kunnat föreställa oss. 



JOACHLMSSON var som skogsman ytterligt samvetsgrann samt sökte 

 alltid efter bästa förmåga till punkt och pricka utföra sina tjänsteålig- 

 ganden. Den »moderna», mera rationella skogsskötseln hade J. svårt 

 att förlika sig med. En stämpling borde t. ex. under alla förhållanden 

 enligt J:s mening omfatta endast de värdefullaste träden, ty genom ut- 

 gallring av till följd av Peridermium eller röta o. d. skadade träd sänk- 

 tes ju vid försäljning medelpriset per träd och »sådant skall man noga 

 akta sig för!» Alla yngre jägmästare, som misstänktes hysa »moderna» 

 åsikter, kallades av J. gemenligen »unghinkar», en benämning som sär- 

 skilt assistenterna nog fingo vidkännas emellanåt. J. kunde lätt brusa 

 upp, och det berättas, att han under pågående stämpling i hettan kunde 

 med barsk stämma ålägga t. ex. kronojägarna att »stanna, så jag 

 hinner få korn på dig och skjuta dig» o. s. v., om stämplingen t. ex. 

 ej skedde med nog urskillning. Men alla kände »Jockum», och alla 

 visste, att det ej var så farligt, som det lät. Hans goda hjärta förne- 

 kade sig aldrig, och allt var snart lika gott och väl igen. Dylika små 

 uppträden voro mången gång efterlängtade som litet välbehövlig om- 

 växling under långa enformiga stämplingsdagar och bidrogo ofta till 

 att hålla manskapet vid gott humör. 



Bland allmänna uppdrag, som kommit J. till del, må nämnas, att han 

 år 1887 utsågs till fullmäktig för delägarna i civilstatens pensionsinrätt- 

 ning; vidare var J. ett flertal år landstingsmannasuppleant, varjämte 

 han innehade en del andra kommunala förtroendeuppdrag. J. förvaltade 

 dessutom en följd av år Särna sockens besparingsskog. 



Av yttre utmärkelser innehade J. sedan i dec. 1898 vasaorden. 



Sedan den 24 juni 1879 var J. gift med INGEBORG SOPIA MURELius 

 och hade med henne två söner och en dotter. 



Liksom JOACIIIMSSON inom den kår, han tillhört, kommer att saknas 



