3 50 NILS G. RINGSJRAND. 



väl känner, att iikmh \issa revir föryngringsåtgärder i viss grad tillbakasättas, 

 men detta skulle numera höra till undantagen. Att något enda sådant un- 

 dantagsfall existerar, är väl dock en betänklig sak, och man frågar sig ovill- 

 korligen, vilka medel styrelsen använt för att bringa \-ederbörande till en rätt 

 förståelse av sitt ansvar. 



Såsom bevis för att ungskogarna, på sätt revisorerna funnit, ej äro till en 

 så ringa del representerade i de norrländska kronoparkerna anför domänsty- 

 relsen resultatet av ta.xeringen å skogarna i Ume-älvsområdet. Att detta ej får 

 generaliseras visas emellertid av domänstyrelsens på nästa rad förekommande 

 sammanställning av resultatet utav taxeringarna i Lule-älvsområdet, av vilken 

 sammanställning framgår, att i — 50-åriga skogar på dessa parker upptaga 

 endast 2,2 % av arealen. 



Även de siffror, som revisorerna anfört ur några av dem genomgångna hus- 

 hållningsplaner, bestyrka den uppfattning om denna sak, som de under resorna 

 erhållit. 



Domänstyrelsen glömmer kanske också, att den millionstämpling, som företagits 

 just å vissa av de taxerade Ume-skogarna och i huvudsak rört sig i de gamlA 

 skogarna, måste verka till en förskjutning av procentiska siffrorna till ung- 

 skogarnas förmän.' 



Med denna sak ma i övrigt vara hur som helst — några procent ungskog 

 mer kunna ej förklara eller försvara kulturarbetenas eftersättande. 



Utav vad domänstyrelsen i fortsättningen av sitt yttrande för övrigt anför, är 

 det endast frågan om inlösningen av ströängarna, som jag något vill beröra. 

 Det måste vara ganska outhärdligt för skogsförvaltningen att i sina åtgöran- 

 den vara Ijunden av hänsyn till dessa främmande ägor inom parken, vilka 

 ägor därtill i många fall hava ett obetydligt värde. Då dels det l)egärda 

 priset, dels inteckningsförhållanden, dels slutligen svårigheter att få lagfart 

 lagt hinder i vägen för ett direkt förvärv av sådana ängar, som kunnat vara 

 av intresse för skogsbruket att komma i besittning av, så synes det mig, att 

 frågan om åstadkommande av ägoutbyte borde tagas i övervägande. Åtmins- 

 tone beträffande ängslägenheter i Gällivare socken synes det av civildeparte- 

 mentets skrivelse till domänstyrelsen av den 22 juni 1883 framgå, att de 

 kunna mot annan mark utbytas, och jag förmodar, att förhällandet är ena- 

 handa inom alla lappmarkskogarna. 



Såsom slutord till mitt förestående uttalande vill jag tillägga, att den sam- 

 manfattning av deras uttalande rörande statens norrländska skogshushållning, 

 som revisorerna gjort, synes mig innehålla de krav, som närmast måste till- 

 godoses, om en målmedveten skogspolitik över huvud skall vara möjlig ä 

 kronoparkerna i Norrland. Jag vill i detta avseende särskilt framhålla nöd- 

 vändigheten av en inventering och en i mån av dennas fortgång skeende, på 

 saklig utredning grundad uppdelning av reviren. I en tidningsuppsats har 

 generaldirektör Fredenberg yttrat, att uppskattningen av kronoparkerna i övre 

 Norrland beräknades vara avslutad inom c:a 5 år. Detta har jag svårt att 

 förstå. Knligt vad jag kunnat inhämta, hava under åren 1Q12 — 1914 med 

 ledning av 1 9 1 2 års cirkulär taxerats i de fem norra överjägmästaredistrikten 

 inalles c:a 300,000 har. Arealen kronoparker i de tre norra distrikten, som 



' Att denna inillionstäinplinj^ verkställts glömde styrelsen visst även, när den i sitt ytt- 

 rande över Anderssons och min utredning för första försvarsberedningens räkning ville med 

 siffrorna från dessa skogar visa, att var ])eräkning a\- krono]^arkcrnas \irkcsförråd vore för hög. 



