354 FRANS KEMPE. 



även uppgår till åtskilliga procent. Då emellertid det rötskadade timret delvis 

 är användbart, så sätter jag vrakprocenten till 30. 



Hade stämplingen å Knösen varit fullt frisk skulle trädens bruttovärde en- 

 ligt min förvaltares taxering varit kr. 2,75 i medeltal. Detta bruttovärde 

 måste emellertid, såsom ovan visats, på grund av skogens beskaffenhet re- 

 duceras med 30 % eller till 1,92 pr träd. För att erhålla nettovärdet, vilket 

 är det avgörande, måste från resp. 2,75 och 1,92 avdragas dels avverknings- 

 och flottningskostnader, 1,23 pr träd, dels förvaltningskostnader 11 öre. När 

 1,34 avdrages från 2,75 och 1,92 återstå 1,41 och 0,58. Men 0,58 är 41 % 

 af 1,41. Värdeminskningen alltså 59 %. Denna siffra är emellertid något för 

 hög. För de vrakträd, som kvarlämnats i skogen, bör hela flottningskostnaden 

 samt en del av avverkningskostnaden avdragas. Då jag emellertid ej känner 

 antalet av dessa träd, nödgas jag verkställa detta avdrag på en höft. Jag 

 nedsätter därför totalomkostnaden från 1,34 till 1,24. Härigenom minskas 

 värdeförlusten till 52 %. Men utredningen kan slutföras först när timret 

 är uppsågat. 



När jag i föregående artikel nämnde, att skogen å Knösen undergått en 

 värdeminskning av 60 %, så tänkte jag mig naturligtvis, att skogen nu vore 

 fullt frisk, ej skadad av toppbrott och ålder och ville med exemplet visa, 

 huru oförsvarligt det var att låta de miljoner träd, som för 5 ä 6 år sedan 

 toppbrötos, kvarstå i skogen. Att herr H. med sitt sätt att beräkna förlusten 

 ej finner detta så synnerligen farligt, kan jag nu förstå. Det är ock blott 

 erfarna industrimän, som kunna värdera skog, men icke stämphngsförrättare 

 eller ens de skogsförvaltare, som sakna industriell underbyggnad. 



Herr Hammarstrand anser, att jag med uttrycket: »alla veta vi att en torr 

 gran sjiart angripes av röta och därefter faller», skulle mena att ett granträd 

 ramlar 2 ä 3 år efter sin död. Jag vågar tro, att ingen mer än herr H. till 

 den grad vantolkat mitt yttrande. Av sammanhanget ser man, att jag pro- 

 testerat mot att sedan gammalt döda granskogar finnas. Dylika uppenbara 

 vantolkningar göra icke tankebytet angenämt. 



Herr H. anmärker att den norrländska skogskommittén endast med lätt 

 hand berört de olidliga förhållandena i Lappmarken. Men vilken skogskom- 

 mitté har verkligen noggrant undersökt Lappmarkens skogar? Liksom så 

 mycket annat i vårt land har skogskommittéarbetet skötts pä ett mera lätt- 

 vindigt sätt. Den sista kommittén har slagits om teorier i st. f. att studera 

 skogarna. Men vad hör allt detta hit? Nog vet Domänstyrelsen, fastän den 

 ända in i det sista ej velat erkänna det, genom sina tjänstemän, huru sko- 

 garna i Lappmarken se ut eller att tiotals miljoner träd där årligen sjunka 

 i värde eller rent av förfaras. Domänstyrelsen behöver sålunda icke stödja sig 

 på skogskommittéers mer eller mindre ofullständiga undersökningar och ut- 

 låtanden. Den kan se med egna ögon. 



Som bevis för att skog även utom lappmarksområdet får dö, innan den 

 avverkas, anför herr H. att han på Lidbäck i Bjurholms socken stämplat 

 granskog, varav 7 — 8 % sedan 2 ä 4 år tillbaka i tiden varit död. Obe- 

 stridUgen har en av våra skogvaktare begått en försummelse, när han icke 

 tidigare anmält förhållandet. Men fallet visar ock huru känsliga gamla gran- 

 skogar kunna vara för rul)bningar i beståndet samt huru hastigt dödsförloppet 

 är eller just vad jag i min föregående artikel påstått. För övrigt förstår jag 

 icke, huru herr H. kan jämföra detta fall med förhållandena i Lappmarken. 



