362 K. FÖRSÄKRINGSINSPEKTIONENS FÖRSLAG 



sätt, men behovet av denna försäkring synes oomtvistligt, har försäkringsin- 

 spektionen ansett sig böra söka förebringa någon utredning av möjligheten och 

 lämpligheten av att si al en övertager skogsbrandförsäkringen. 



I denna utredning ha deltagit undertecknad Laurin samt av försäkringsin- 

 spektionen tillkallade sakkunniga: professorn vid statens skogsförsöksanstalt H. 

 Hesselman och t. f. professorerna vid skogshögskolan T. Jonson och G. Lund- 

 berg. Undersökningen har ej för närvarande kunnat utsträckas längre än till 

 uppdragande av vissa riktlinjer, efter vilka en statens skogsbrandförsäkring 

 lämpligen synes kunna anordnas. För uppgörande av ett verkligt förslag tarvas 

 givetvis en grundligare undersökning än den, som nu kunnat åstadkommas. 



De riktlinjer, som de i utredningen deltagande enat sig om, äro i korthet 

 följande. De anförda beräkningarna över premier och ersättningar kunna na- 

 turligtvis icke avse annat än att giva en approximativ föreställning om de- 

 samma. 



I det skogsvärde, som bör försäkras, ingår dels skogens avverkningsvärde, 

 d. v. s. dess värde vid omedelbar avverkning, dels dess tillvä.xlvärde, d. v. s. 

 skillnaden mellan dess diskonterade avverkningsvärde som mogen skog och 

 dess nuvarande avverkningsvärde. 



Det är tillväxtvärdets försäkring, som är viktigast. 



Medan skogen är ung, är dess avverkningsvärde litet eller intet, under det 

 dess tillväxtvärde kan vara ganska stort. Om brand härjar skog av sådan 

 ålder, att dess avverkningsvärde är mera betydande, minskas i allmänhet detta 

 värde ganska litet, varför dess försäkring ej är av så stor betydelse för skogs- 

 ägaren. Tillväxtvärdet åter förstöres alltid fullständigt genom brand. 



Då nu härtill kommer, att yngre skog är i genomsnitt mera utsatt för brand 

 än äldre, blir följden, att om skog är försäkrad från dess plantering till dess 

 avverkning, varierar försäkringsgivarens risk på sådant sätt, att den redan 

 från början är ganska hög, därefter ytterligare stiger tills skogens tillväxt- 

 värde nått sitt maximum, sedan avtager och slutligen blir mycket obetydlig, 

 när skogen är mogen. 



Att risken varierar på detta sätt under skogens tillväxt, försvårar i hög grad 

 försäkringens realiserande genom frivilligl avtal. 



En utjämning av årspremien, varigenom den sänkes under skogens yngre 

 år och höjes under dess äldre år, förutsätter, att försäkringsgivaren har garanti 

 för att försäkrad ungskog förblir försäkrad, tills den blir mogen. Då 

 sådan garanti icke kan erhållas vid frivillig försäkring, söker man hjälpa sig 

 genom att i försäkringsavtalet stadga skyldighet för försäkringtagare att försäkra 

 all sin skog, icke blott ungskog utan även mogen skog. Men det är tydligt, 

 att en effektiv utjämning av premien icke kan byggas därpå, i synerhet som 

 avtalet icke kan slutas på lång tid. 



Följden är, att vid frivillig försäkring premien måste vara väsentligt högre 

 för ung skog än för gammal skog. Detta gör försäkringen dyr under den 

 tid, då skogen icke ger någon avkastning och dess värde även med inräk- 

 nande av tillväxtvärdet, är lågt. De skogsägare, som ha förhållandevis mycket 

 ungskog, avhållas genom de höga premierna från försäkringen, ehuru denna 

 för dem vore av stor betydelse. De åter, som ha förhållandevis mera av 

 gammal skog, bry sig icke om en försäkring, som för dem är utan synnerlig 

 vikt. På så sätt vinner försäkringen ej den tillslutning, som är nödvändig, för 

 att ej försäkringskostnaden skall bliva helt oberäknelig. 



