TILL OBLIGATORISK SKOGSBRANDFÖRSÄKRING I STATSANSTAI.T. 

 Tilhä.xhHirdc i % a7< sko^^svärdc/. 



;65 



Om man t. ex. antar, att 40-ärig skog i)å god skogsmark brunnit, och att 

 därvid skogens avverkningsvärde minskats med 50 X» ^1''" skaderegleringen 

 följande. 



Skadeprocenten utgör för förstört tillväxtvärde -A % 



för förstört avverknint^svärde 



a v 76 %) 38 % 



tillsammans 62 ?o 



Alltså blir skadeersättningen 62 %' av 50 kronor eller 31 kronor per har. 



5) När ung skog brinner, förstöres dess tillväxtvärde, som, såsom framgår 

 av den anförda tabellen, kan utgöra en hög ])rocent, ända till 100, av sko- 

 gens hela värde. Dä blir alltså skadeprocenten alltid hög, och skadeersätt- 

 ningen närmar sig eller uppgår till 50 kronor per har. 



När gammal skog brinner, förstöres visserligen även dess tillväxtvärde. Men 

 detta utgör endast en liten procent av hela skogsvärdet eller är kanske noll. 

 Avverkningsvärdet minskas visserligen men vanligen obetydligt. Skadepro- 

 centen blir därför låg, kanske 10 a 20 %, och alltså skadeersättningen även 

 låg, kanske 5 ä 10 kronor per har. 



Då nu premien är lika tör ung och gammal skog, får alltså den gamla 

 skogen bära en del av kostnaden för den unga skogens försäkring. Detta 

 förhållande har i det föregående framhållits och motiverats. 



Emellertid bör det måhända tagas i övervägande, om ej i den obligatoriska 

 försäkringen lämpligen borde ingå ännu ett moment, som medför någon ök- 

 ning av den skadeersättning, som skall utgå vid mogen skogs brand. 



När skog brinner, förstöres icke blott skogens tillväxtvärde och en del av 

 dess avverkningsvärde, utan även det värde, som dess fröbarhet har för åter- 

 växten. Om det är ung skog som brunnit, så får skogsägaren en jämförelse- 

 vis hög skadeersättning, med vilken han kan bestrida kulturkostnaden. Men 

 om det är äldre skog som brunnit, är skadeersättningen i regel ringa och 

 otillräcklig för kulturkostnaden. Visserligen lämnar den inkomst, han dä får 

 genom skogens avverkning efter branden, honom medel att bestrida kultur- 

 kostnaden. Men det skulle helt säkert vara av värde, om han genom för- 

 säkringen bleve berättigad till visst bidrag till kulturkostnaden. 



I anslutning till det nu sagda kan man tänka sig, att den obligatoriska 

 försäkringen så ordnas, att utöver den skadeersättning, som omförmäles i 4), 

 skall i visst fall utgå bidrag till kulturkostnaden efter branden. 



Sådant bidrag skulle utgå, endast när det befinnes, att i skogen före bran- 

 den funnits lämpliga fröträd, och att återväxten genom branden uppenbarligen 

 äventyrats. 



För att ej denna utvidgning av försäkringen må medföra för stor höjning 

 av y)remien, bör den inskränkning göras, att dylikt bidrag utgår endast när 



