426 D. F. LUNDGREN. 



försäkra sina skogar. Men då staten äger ungefär 7.5 av all skogsmark, 

 är det av stor betydelse för skogsförsäkringen, om statens skogar ingå 

 i denna. Detta innebär icke någon uppoffring från statens sida, utan 

 fastmer även för staten fördelen av en utjämning av de kostnader skogs- 

 eldar åstadkomma.» 



Nu lär emellertid förhållandet enligt sakkunnigas mening vara det, att 

 det just är statens skogar, särskilt de norrländska, som innebära den allra 

 största faran för omfattande brandkatastrofer. Försäkringsinspektionen 

 belyser för övrigt själv detta förhållande i sin utredning med följande 

 ord: »För statens skogar, som dock upptaga en så väldig areal, att man 

 kunde vänta sig någon utjämning, varierar under tiden 1876 — 19 14 den 

 under en femårsperiod brunna arealen mellan 1,500 hektar och 46,000 

 hektar.» Det är sålunda ett högst tvivelaktigt bidrag till riksutjämningen 

 staten själv skulle lämna. I verkligheten bleve det de enskilda skogs- 

 ägarna, som finge bidraga till utjämning av de våldsamma kastningarna 

 i skadeförloppet i statsskogarna. För att taga det allra färskaste exemplet 

 kan erinras att av brandskadan genom Spannarbodabranden i fjol som- 

 mar, 420,000 kronor, mer än ^/^ föll på Grönbo kronopark. Det lär för- 

 hålla sig så — därom veta de närvarande fackmännen helt säkert gott 

 besked — att det i de norrländska statsskogarna icke på samma sätt 

 som i de enskilda skogarna sörjts för att vinna riskskillnader i skogs- 

 terrängen, och detta är ju ett förhållande av grundläggande betydelse 

 för just bedömandet av katastrofrisken. 



Av den anförda anledningen, att statsskogarna inrymma stor risk för 

 brandkatastrofer, kan man icke heller lägga statistiksiffrorna för skogs- 

 brand i statsskogarna till grund för ett bedömande av en på frivillighet 

 grundad enskild skogsbrandförsäkringsanstalts organisation och möjlig- 

 heter. Det skulle finnas något skäl att så göra, om den privata anstalten 

 skulle falla på den idén att erbjuda sig såsom assuradör för statsskogarna, 

 en eventualitet, som väl får anses fullkomligt utesluten. 



Eventuellt skulle den obligatoriska försäkringen utsträckas till att jäm- 

 väl bereda ersättning för genom skogsbrand förlorade återväxtmöjligheter. 

 För detta skulle tillkomma en ytterligare kostnad av 2V2 öre inom norra 

 området och 3V2 öre inom det södra, sä att försäkringen skulle i det 

 hela kosta 472 öre för norra området och 6^2 öre för det södra, allt 

 för hektar.^ 



Omdömet om den tekniska anordningen sammanfattar försäkringsinspek- 

 lionen sålunda: 



»Om den obligatoriska försäkringen ordnas efter nu antydda riktlinjer, 



' Uppgiften rättas sedan till resp. 2'/., och 3Y2 öre. D. F. L. 



