SYNPUNKTER VID SKOGSBRANDFÖRSÄKRINGSFRÅGANS ORDNANDE I SVERIGE. 429 



III. Diskussion. 



Överdirektör Laurin: herr ordförande, mina lierrar! Då försäkringsinspek- 

 tionens utkitande angående skogsbrandsförsäkringsfrågan här, såsom väntat, 

 behandlats, har jag begärt att få säga några ord. 



Då försäkringsinspektionen företog detta ärende till behandling, kunde för- 

 säkringsinspektionen icke annat än fästa synnerlig ujipmärksamhet vid att 

 denna form av försäkring ingenstädes ännu på i)rivat väg blivit pä tillfreds- 

 ställande sätt löst. Det har länge arbetats med saken både teoretiskt och 

 praktiskt. Man har i Tyskland under många år arbetat därmed praktiskt, 

 men med det klena resultat, som i det första föredraget här i dag framhållits. 

 Likaså i Österrike-Ungern. I Frankrike och hos oss ha ansatser gjorts att 

 lösa frågan, men utan något praktiskt resultat. Man har i Norge under de 

 senare åren gjort försök, som visserligen hittills slagit väl ut, men som i)a 

 grund av den korta verksamhetstiden, icke kunna tillmätas alltför stor betydelse. 

 Såsom av den förste talaren visats, variera nämligen skadorna utomordentligt 

 starkt från det ena året till det andra, vilket väsentligen torde bero på de 

 klimatiska förhållandena. Det norska bolaget har ännu icke haft några skador 

 att räkna med, det har ingen erfarenhet från svåra brandår, och det är där- 

 för ännu för tidigt att säga, att det norska försöket utfallit bra. 



Inspektionen måste alltså, menar jag, fästa synnerlig uppmärksamhet vid 

 det förhållandet, att frågan av någon anledning synts erbjuda alldeles sär- 

 skilda svårigheter för den frivilliga, privata försäkringen. Då måste inspek- 

 tionen fråga sig, vad anledningen härtill kan vara. Den kan väl icke gärna 

 vara, att ett behov av denna försäkring icke finnes. Att ett sådant behov 

 finnes, det tror jag, att herrarna äro särdeles villiga att bekräfta ; och det 

 har ju också bekräftats från många håll. Behovet finnes, men har icke kun- 

 nat tillfredsställas av den privata försäkringsverksamheten. 



Försäkringsinspektionen har kommit till den uppfattning, att anledningen 

 härtill ligger i skogsbrandsförsäkringens egenartade natur; jag förstår icke, att 

 någon annan förklaring kan tänkas. Vad skulle då denna egenart vara? 

 Härvidlag ha vi att göra med flera moment. 



Såsom första moment må framhållas, att den risk, som försäkringsgivaren 

 löper vid detta slags försäkring, varierar på ett säreget sätt. 



Det som skall försäkras är, såsom den förste talaren med rätta framhållit, 

 framför allt skogens tillväxtvärde. Han visade oss några kurvor över skogens 

 värde vid olika ålder. En blick på dessa kurvor visar oss, att tillväxtvärdet, 

 som till en början motsvarar kulturkostnadens värde, ökas intill den ålder, då 

 skogen börjar få realisationsvärde, avtager därpå, i mån som realisationsvärdet 

 växer, och försvinner slutligen, när den för skogen lämpliga omloppstiden 

 är slut. 



Att försäkringsgivarens risk sålunda är högre under förra delen av försäk- 

 ringstiden och lägre under den senare, försvårar i hög grad för det privata 

 försäkringsväsendet att l)edriva denna försäkring. Ty då försäkringen är fri- 

 villig, är det omöjligt för den private försäkringstagaren att utjämna premierna 

 utöver hela den tid, för vilken en sådan utjämning annars vore naturlig, 

 nämligen över skogens livstid. Han kan icke göra detta. Han kan icke 

 börja med att taga en i förhållande till risken för låg premie under skogens 

 första tid, i avvaktan på att han skall få ersättning under skogens senare 



