SVNPLNKIER VID SKOGSBRANDFÖRSÄKRINGSFRÅGANS ORDNANDE I SVERIGE. 43 I 



innebär endast, att betalningen för ungskogens högre brandrisk förskjutes över 

 till den tid, då samma skog blir mogen. 



Det andra momentet jag önskar framhålla i fråga om skogsbrandförsäkringens 

 egenart har redan berörts, nämligen att risken visar sig vara så utomordent- 

 ligt ojämn. Somliga år äro skogarna nästan fria från skada, andra år åter 

 hotas de mycket starkt. Härpå har redan av den förste talaren exempel 

 lämnats från statens skogar. I förbigående må här framhållas, att gentemot 

 den sista talarens påstående, att det skulle brinna mera i statens skogar 

 än i de privatas, stå andra uttalanden av sakkunniga, att förhållandet är det 

 motsatta. Alltnog, vi hava utgått från den enda statistik som finnes, och 

 denna visar mycket starkt detta förhållande, att risken varierar högst betyd- 

 ligt från det ena året till det andra, från den ena ])erioden till den andra. 

 Sedan år 1876 har den under en femårsperiod brunna arealen för statens 

 skogar varierat mellan 1,500 och 46,000 har! Att variationerna äro så stora, 

 är säkerligen icke någon tillfällighet, utan beroende därpå, att de klimatiska 

 förhållandena hava en avgörande betydelse för skogseldarnas uppkomst. Får 

 landet en torr sommar, bliva alla skogar utsatta för en enormt ökad brand- 

 fara. En skogsbrandförsäkrare kan därför icke, såsom eljest vid brandförsäk- 

 rings meddelande, skydda sig mot katastrofartade förluster genom att omsorgs- 

 fullt fördela sina risker. Sådan fördelning erbjuder för övrigt särskilda svå- 

 righeter. 



En försäkring av denna karaktär är mycket svår för ett privat företag, 

 isynnerhet då det såsom här gäller objekt, för vilka man icke kan kräva an- 

 nat än mycket låga j)remier, där sålunda fondliildningen blir mycket långsam. 

 Däremot kan staten här mycket lättare träda emellan som försäkringsgifvare. 

 För staten är det ju icke någon svårighet att förskjuta nödiga medel och att 

 vänta en del år framåt på att återfå sina förskott. 



Dessa nu antydda säregna drag i skogsbrandförsäkringen giva enligt för- 

 säkringsinspektionens förmenande en förklaring till att den privata försäkrin- 

 gen hittills icke har lyckats göra det sannolikt, att man på den vägen ej 

 heller framdeles kan lyckas genomföra en tillfredsställande skogsbrandsförsäk- 

 säkring. Detta är dock, såsom försäkringsinspektionen framhållit, icke en till- 

 räcklig anledning för staten att här träda emellan. Därför fordras det även, 

 att det skall vara ådagalagt och insett, att det här gäller ett stort allmänt 

 behov, som skall tillfredsställas genom skogsbrandsförsäkringen. Försäkrings- 

 inspektionen har ansett, att återväxten och nyplanteringen av skogen i hög 

 grad befrämjas genom skogsbrandsförsäkring, och att detta är tillräcklig an- 

 ledning för staten att taga saken om hand. 



Emellertid skrämmer nu givetvis detta ord »tvångsförsäkring» mången i 

 synnerhet som man från visst håll vill ingiva den föreställningen, att det skulle 

 vara fråga om att försäkra skogen pä sådant sätt, att tvångsvärdering skulle 

 göras av skogen, både ung och gammal. Men utav vad som förut sagts i 

 dag framgår, att detta alls icke är meningen. Genom den obligatoriska för- 

 säkringen skall det endast sörjas för det minimum av försäkring, som är nöd- 

 vändigt för att trygga återväxten. Det är därför ungskogen, som skall för- 

 säkras till belopp, som ungefär täcker kulturkostnaderna eller åtminstone en 

 avsevärd del av dem. Och denna försäkring har man tänkt sig så ordnad, 

 att det skulle utan fömärdering lika för all skog, sättas en mycket låg för- 

 säkringssumma, 50 kronor pr har, så låg, att i regel varje ungskog hade detta. 



