SYNPVNKTKR VID SKOGSBKANDFÖRSÄKRINGSFRÄGANS ORDNANPK I SVERIGE. 433 



tänkt sig, att staten härvid skulle kunna erbjuda dessa i)rivata törsäkringsan- 

 stalter äter försäkring av större eller mindre del av deras risk. 



Om tbrhällandena ordnas sa, komma alla de önskemal, en skogsägare kan 

 ha med avseende å sina särskilda behov, att kunna tillfredsställas av de pri- 

 vata försäkringsanstalterna. Det möter icke någon svårighet alls för dem, 

 som driva annan enskild brandförsäkringsrörelse, att tillgodose försäkringstagar- 

 nas behov av skogsbrandförsäkring på rationellt och för tlem lämpligt sätt, om 

 den ])rivata anstaltens risk kan inskränkas genom återtörsäkring i staten. 



Den siste talaren riktade skarpa anmärkningar mot, att försäkringsinspek- 

 tionens förslag skulle innebära uteslutande av sakkunskapen. Jag vet icke 

 riktigt, varpå han kan grunda ett sådant anfall. Försäkringsinspektionen har 

 endast sagt det, att en förvaltningsapparat, som en försäkring av denna art 

 behöver, u])i)enbarligen kan inskränkas till ett minimum, och framhållit att 

 detta är en mycket viktig sak. Här blir icke något krångel med ])remieupp- 

 börd, icke någon förvaltning av ])enningemedel, inga försäkringsbrev att skriva 

 och hålla reda på. Det enda som behövs är en skaderegleringsbyrå. Att 

 denna skaderegleringsbyrå skall vara utrustad med den y])persta sakkunskap 

 staten kan skafta åt densamma torde vara självklart. Jag förstår ej vad 

 talaren kan finna anmärkningsvärt i försäkringsinsjiektionens på])ekande, att 

 det kan komma att visa sig nödvändigt att vissa tider på året anställa fler 

 sakkunniga, än som eljest är behövligt. Alltså, sakkunskapen skall sköta om 

 det som här blir att sköta, nämligen skaderegleringen. I övrigt är försäk- 

 ringsapparaten så förenklad, att dess handhavande ej kräver vare sig försäk- 

 ringsteknisk eller skogsteknisk utbildning. Men om sakkunskapen finnes vid 

 skaderegleringen, kan den göra sig gällande på ett helt annat sätt, när det 

 är staten, som är försäkringsgivare, än när det är med varandra konkurrerande 

 enskilda företag. Under sådana förhållanden torde de mörka faror, som den 

 siste talaren skildrade, försvinna, såsom faran för att skogsägaren skulle gå 

 och sätta eld j)å sin skog eller genom grov vårdslöshet öka eldfaran. Han 

 kan då nämligen icke, även om han har skogen försäkrad till högre belopp 

 än dess verkliga värde, få ut högre belopp, än vad de sakkunniga vid regle- 

 ringen fastställa med hänsyn till detta värde. 



Jag erinrar mig icke, herr ordförande, om det fanns andra punkter i den 

 föregående talarens anförande, vilka jag lämpligen borde upptaga till bemö- 

 tande. Jag slutar därför med att till fullo instämma i vad han vttrade därom, 

 att törsäkringsinspektionen vid framställandet av sitt förslag om statens under- 

 stödjande av skogsbrandsförsäkringen endast haft den avsikten att därmed 

 bringa den synnerligen viktiga frågan under diskussion. 



Dr. Frans Kempe: Min första anmärkning gäller, att försäkringsinspek- 

 tionen vid val av sakkunniga icke utsett någon skogsägare utan blott teoretici. 

 Den har ej ens brytt sig om att höra skogsägare, ehuru denna angelägenhet 

 uteslutande berör dem. Här i staden finnes dock en institution, Svenska 

 trävaruexportföreningen, som i sig innefattar landets största skogsägare, och 

 denna institution skulle visserligen med stort nöje lämna sitt svar. Märkligast 

 är dock att de sakkunniga, enligt de upplysningar jag av professor Hesselman 

 erhållit, förbjudits att konferera med någon skogsägare. Man jämföre detta 

 förhållande med den nu sittande skogskommitténs handlingssätt. Denna kom- 

 mitté har rest landet rundt och hört alla intresserade. 



Nu till själva betänkandet. Då jag emellertid först i förrgår erhöll detta, 



2 o Skogsvårds föreningens Tidskrift igij. 



