434 DISKUSSION. 



kan min kritik icke bliva uttömmande. Jag måste inskränka mig till några 

 huvudsakliga synpunkter. 



Till grund för sin utredning angående den areal skogsmark, som årligen 

 brinner i Sverige, hava de sakkunniga lagt en statistik angående skogselds 

 härjning å statens skogar. Denna utvisar att under åren 1876 — 19 14 brunnit 

 135,000 hektar eller 3/^ °j^^ av totalarealen om året. Härtill hava de sak- 

 kunniga lagt Y^ °/qq och sålunda kommit till att ^/j^ procent av all vår 

 skogsmark årligen brinner. Denna mark omfattar i sin helhet — alltså med 

 myr och andra impediment — c:a 29,300,000 hektar; den skogbärande 

 marken åter 21,800,000 hektar. Dä de sakkunniga icke angivit, huruvida 

 de till grund för sin beräkning lagt hela skogsmarken eller blott den skog- 

 bärande delen, nödgas jag till utgångspunkt taga medeltalet eller 25 millioner 

 hektar, Yj^ procent härav är 25,000 hektar, vilken areal sålunda i medeltal 

 årligen skulle brinna. Jag vet icke, huru stor den areal var, som förra som- 

 maren brann, men vågar hålla före att även under denna för eld synnerligen 

 gynnsamma sommar icke närmelsevis så stor areal brann. Vad jag med 

 säkerhet vet är, att å de skogar jag sköter under de sista 20 åren icke ens 

 Vioo procent brunnit. Enligt inspektionens förslag skulle jag sålunda hava 

 att betala 7,700 kronor om året, men därav blott återfå 1,140 kronor, om, 

 såsom jag antager, ersättningen uppginge till 30 kr. per hektar. Skillnaden 

 eller 6,560 kr. anser jag mig kunna bättre använda. I Norge voro under 

 19 14 I million hektar försäkrade till ett värde av 84^2 million kronor, och 

 utbetalades för skogsbrand under detta ogynnsamma år 8,400 kronor eller 

 just Yioo procent. Utbetalningen för de två föregående åren var endst 270 

 och 250 kronor. Uppenbart är sålunda att den av de sakkunniga för skogs- 

 brand antagna siffran — Yio procent — är synnerligen överdriven. Felet 

 ligger däri, att de sakkunniga använt statens skogar som grundläggande för 

 sin beräkning, icke besinnande att kronoparkerna i huvudsak äro obebodda, att 

 eld därför å dem kan vara i dagar, utan att den upptäckes, samt att det 

 dröjer jämförelsevis lång tid, innan tillräckligt släckningsmanskap hinner an- 

 lända. Kronans skogar passa sålunda icke som grundval för en dylik be- 

 räkning. Egendomligt är ock att de sakkunniga vid denna sin beräkning 

 icke undantagit skogseldar, som inträffat å de kronoskogar, vilka ligga 

 inom Lappmarken, ehuru denna del av Sverige är undantagen från deras 

 förslag. De hava sålunda för sin statistik använt en del skog, som icke in- 

 går i deras förslag — den del, som jämte andra obygder i Norrland, är allra 

 mest utsatt för skogseld. 



Försäkringsinspektionen föreställer sig, att för administrationen av detta 

 jättelika brandförsäkringsverk endast skulle behövas en person och ett biträde. 

 Vi torde hava något som 200,000 skogsägare i Sverige — siffran är tagen 

 på en höft — ; alla dessa skola inregistreras, och deras uppgifter om ägande 

 skogsarealer kontrolleras. Och om även genom myndigheternas försorg av- 

 gifterna infordras och överlämnas till den ende mannen, så skall denne än- 

 dock förvalta medlen, besiktiga brandfälten, värdera skadan och utbetala den 

 fastslagna ersättningen. I hög grad underligt är det, att inspektionen kunnat 

 komma till ett sådant orimligt resultat, ehuru den själv angiver, att för det 

 norska bolaget en försäkring af i million hektar dragit 29,000 kronor i om- 

 kostnader, och vet att den areal, som här i landet skulle underkastas försäk- 

 ring, är minst 20 gånger så stor. Det behövs helt enkelt en stab av tjänste- 



