SYNPUNKTER VID SKOGSHRANDKÖRSÄKRINGSFRAGANS ORDNANDE I SVERIGE. 435 



män, för att sköta om denna affär och häri ligger det speciellt farliga, ty om 

 vi efter några år finna, att vi begått en dumhet, så kmina vi ändock ej ändra 

 oss, eftersom staben ej kan avskedas. I själva verket torde stabens avlöning 

 sluka 90 % av inkomsterna. Jag dömer av relationen mellan administra- 

 tionsutgifterna för det norska bolaget och den areal, detta bolag har assurerat, 

 jämförd med vår areal. 



Vi komma nu till ersättningen. Den blir i medeltal endast 20 — 30 kronor 

 per hektar, ehuru skogen är värderad till 50 kronor. Dessa 20 — 30 kronor 

 kunna möjligen räcka till föryngringskostnader för södra delen av landet, men 

 ingalunda för Norrland. I de allra flesta fall får man nämligen där så 2 

 ä 3 gånger för att få tillfredsställande resultat. Jag har nödgats så t. o. m. 

 fyra gånger, utan att ändock nå ett fullgott resultat. Inspektionen förespeglar 

 emellertid, att skogsägaren, när skogen är ung, skall få ersättning för tillväxt- 

 värdet. Jag bestrider detta och vill med några e.xempel visa, huru illusoriska 

 dessa förespeglingar äro. Jag antager att en 30-årig skog brinner. Den 

 innehåller intet gagnvirke, men, då den växer 2 ä 3 kbm. om året, har den 

 i alla fall ett värde av 100 ä 150 kronor per hektar. Brinner en skog, som 

 är 50 år, så innehåller den en del massaved. Denna del kan säljas, men 

 tillväxten kan i detta fall uppgå till 4^5 kbm. per hektar och sålunda vara 

 värd 2 — 300 kronor. En 70 — 75-årig skog torde, om den i rätt tid blivit 

 gallrad, nästan i sin helhet innehålla gagnvirke, men å andra sidan befinner 

 den sig i sin värdefullaste tillväxt och tillväxer kanske årligen 6 ä 7 kbm. 

 per hektar. Låt nu vara att man för dylika skogar skulle få en ersättning 

 av 45 kronor, varav 30 kronor utgå för föryngring, så återstår dock endast 

 1 5 kronor för tillväxtvärdet — en ersättning så klen, att man väl kan påstå, 

 att inspektionens förspeglingar om ersättning för tillväxtvärdet sakna realitet. 

 Vad Norrland angår äro de absolut illusoriska, och detsamma är förhållandet 

 med alla våra olikåldriga skogar, vilka dock intaga större delen av arealen. 



Inspektionen anser ock, att försäkringen skulle kunna tjäna som hjälp till 

 belåning av skog. Jag frågar, huruvida en längivare verkligen skulle vilja 

 lämna lån mot säkerhet i skog, som, därest den brinner, icke ersattes bättre 

 än att ersättningen bestrider föryngringskostnadenr En långivare vill väl än- 

 dock hava någon säkerhet för sina pengar. 



Mitt generella omdöme om föreliggande förslag blir sålunda, att det ej i 

 ringaste mån gagnar de privata skogsägarna; det gagriar ej ens staten, sedan 

 lappmarksskogarna blivit undantagna. 



Jag föreställer mig att, därest Trävaruexportföreningen blivit hörd, skulle 

 kontentan av dess svar blivit följande : » Ur allmän, d. v. s. nationalekonomisk 

 synpunkt, ligger allt intresse därpå, att eldsvådor förekommas eller, när så ej 

 kan ske, omedelbart begränsas och släckas. Ett gott brandväsen är sålunda 

 i detta avsaende det enda nödvändiga, och härför hava vi skogsägare livligt 

 intresserat oss. Vi äro ock särdeles tacksamma för vad staten i detta hän- 

 seende nyligen gjort. 



Assurans av skog släcker däremot ingen skogseld, och en omflyttning av 

 brandförlusten från den enskilde till stat eller bolag minskar icke dennas 

 storlek. Skogsförsäkring mot brand är sålunda av privatekonomisk natur. 

 Och vi skogsägare vilja i detta fallet för oss l)evara samma rätt, som alla 

 andra svenska medborgare äga, nämligen att försäkra eller icke försäkra vår 

 egendom, alltefter vårt eget behag. Men skola vi försäkra vår skog, vilja vi 



