SYNPUNKTER VID SKOGSBRANDFÖRS ÄKRINGSFRÅGANS ORDNANDE I SVERIGE. 439 



lundar nu i sin bästa växtkraft, men där sä icke skedde, där ligger den 

 brända marken som den låg efter olyckans inträftande. 



l^å skogsvärdsstyrelsen i Kopparbergs län gick fram med sin hemställan 

 till »skogsvårdsriksdagen», som styrelsernas möte plägar kallas, var det ute- 

 slutande för att få enande krafter till frågans lösning, och dessa enande krafter 

 ville skogsvårdsstyrelsen i Kopparbergs län söka hos landets skogsägare av alla 

 klasser, rika, mindre rika eller rent av fattiga; alla skulle bidraga till frågans 

 lösning. Meningen var också att utse en kommitté, som skulle föra frågan 

 framåt, men utav vad som redan förut från denna talarstol yttrats, är det 

 känt, att skogsvårdsstyrelsernas möte ansåg, att frågan knai)pt var av beskaf- 

 fenhet, att den fullt tillhörde skogsvårdsstyrelsernas arl)etsområde, och detta 

 var den väsentliga anledningen, att frågan den gången föll såsom den föll. 

 Det upplystes då, vad som känt är, att män, som behjärtade frågans lösning, 

 satt sig i spetsen för ett bolag, som skulle föra skogsförsäkringsfrågan framåt 

 till sin lösning. Jag vill ingalunda ])å något sätt uttala något klander mot 

 dem som så gjorde, tvärtom, de äro värda allt beröm, men det vill jag hava 

 sagt, att den lösningslinje, som vederbörande tog som sin, icke fullt stämde 

 med våra upi)fattningar om vad som borde göras för denna frågas lösning. 

 Vi i Dalarnas skogsvårdsstyrelse hade fått den bestämda uppfattningen — och 

 detta efter ganska grundliga undersökningar — • att av de förslag, som man 

 för närvarande kunde diskutera, det norska lösningssättet var det, som hade 

 de största utsikterna att kunna samla. 



Nu har denna tråga kommit inför skogsvårdsföreningen. Denna förening 

 innesluter i sig så ofantligt mycket utav erfarenhet, utav kunskaper och, jag 

 vågar säga, utav sann fosterländskhet, då det gäller att gripa sig an med lös- 

 ningen av stora skogsfrågor, frågor som tillhöra Sveriges allra viktigaste, och 

 jag tycker det skulle vara i stil med föreningens föregående, om, innan detta 

 sammanträde går till ända, föreningen vidtoge en åtgärd, genom vilken även 

 denna nu föreliggande fråga skulle än klarare utformas, och genom vilken 

 man skulle kunna än hastigare nå det mål, dit man vill komma. 



Här har nu utav överdirektör Laurin framställts tankar, som jag måste säga 

 på mig gjort ett mycket starkt och mycket stort intryck, men det skulle för- 

 våna mig, om de tankarna ännu hade sä mognat i den allmänna up])fatt- 

 ningen, att de nii ha hunnit få den bärkraft, som skall kunna föra frågan 

 fram till seger. Jag tror det knappast, och det är därför jag i valet alldeles 

 givet ställer mig pä deras sida, som önska, att man utan att här göra några 

 förhastade försök, att stå pä den fasta mark, som man efter min uppfattning 

 står pä, därest man går den väg den norska lösningen anvisar. 



Jag hade för min del trott, att man skulle kunna här vidtaga en åtgärd i 

 syftet genom att vid detta möte utse fem eller sju l)ehjärtade män, som sam- 

 mankallade landets skogsägare, och i deras händer lade frågans öde. Det är 

 min övertygelse att genom en sådan åtgärd denna förening här i dag skulle 

 lägga en prisvärd handling till de många, med vilka den visat sig kunna 

 behjärta viktiga spörsmål och övervinna i vägen liggande svårigheter. 



Länsjägmästare Dybeck: Jag skulle endast vilja ännu en gäng understryka 

 det norska systemets förtjänster och särskilt med hänsyn till vad av över- 

 direktör Laurin framhållits: att risken för skogsbrand är störst för ungskogen», 

 vill jag framhålla det, att man i Norge sökt neutralisera detta genom en be- 

 stämmelse, att skogsägare skall försäkra all sin skog. Han får icke i detta 



