450 HUGO TIGERSCHIÖLD. 



boställen; nu pålägges ett betydande nytt arbete för revirförvaltaren, där- 

 igenom att alla ecklesiastika löneboställen skola utarrenderas. 



Vad skall göras? Det enklaste — motsvarande så att säga en lösning 

 av ekvation med en obekant — det är att med bevarande av förvalt- 

 ningssystemet endast utöka revirernas antal, därigenom minskande deras 

 storlek. Det är uppenbart, att mycket kan vinnas på denna väg, och 

 det är möjligt, att det blir den enda, som kan anlitas. Om vi i denna 

 stund hade t. ex. 200 revirförvaltare i stället för 100, skulle vi till fördel 

 för skogskapitalet kunna uttaga mycket skog, som ej vidare tillväxer 

 d. v. s. ej ger annan ränta än den, som gömmes i virkesprisets stegring, 

 mycken skog som går emot snar förruttnelse. Jag håller det icke otroligt, 

 att detta jämväl skulle bereda arbetstillfällen och livsuppehälle för tio- 

 tusental svenskar, och jag är viss, att de allmänna skogarnas ökade av- 

 kastning skj-iUe ledigt uppväga värnskattens millioner. 



Om den enskilda hugger ner sin skog rubb och stubb och för köpe- 

 skillingen monterar för ny industri sitt vattenfall, är kapitalet icke borta 

 eller räntelöst, men om man i saknad av arbetskraft eller organisation 

 låter skogar ruttna ner, ruttnar därmed dess kapitalvärde, ja d. v. s. ett 

 värde kvarstår: den nerruttnade skogens gödselvärde. 



Alltså på denna enkla väg kan mycket vinnas. Men det är icke säkert, 

 att det är den rätta. Det bör, synes det mig, en blivande utredning visa. 

 Det är nämligen här att räkna med flera obekanta. Problemet är kom- 

 plicerat. Det är nämligen så, att vissa grupper av de allmänna skogarna 

 eller revirförvaltarnas arbetsområden antyda behov eller åtminstone lämp- 

 lighet av någon särställning i förvaltningen. Jag tänker nu närmast på 

 de ecklesiastika boställsskogarna. Där framträda onekligen vissa särskilda 

 förhållanden. Först den särskilt ofta svåra lagstiftningen, den särskilda hus- 

 bonden och därmed det särskilda ändamålet, det särskilda och jag må 

 säga oavvisliga behovet av ökad avkastning, det stora husbehovet både 

 till löneboställe, prästgård och kyrka, angelägenheten att praktiskt med 

 övervinnande av speciella svårigheter ordna och minska detta skogsför- 

 ödande husbehov, det särskilda ofta känsliga förhållandet till arrendatorer 

 av boställenas jord, de särskilda olägenheterna med alla dessa lägenheter 

 och torp på dessa boställen, förhållandet till en mängd möjligheter av 

 olika slag, hänsyn till församlingarna, donationer, privilegier m. m. Det 

 är möjligt, menar jag, att den utredning, varom jag gjort framställning, 

 skall finna det lämpligt att i större eller mindre mån särställa denna skogs- 

 förvaltning, om icke mer så åtminstone genom upprättande av särskild 

 ecklesiastik skogsbyrå inom domänstyrelsen och kanske genom att för vissa 

 delar av landet tillsätta särskilda stiftsjägmästare men i andra delar — 

 Norrland — låta statens revirförvaltare sköta dem. Jag vill emellertid 



