522 SKOGSADMINISTRATIONEN. 



rade delar av samma bestånd, inblandning av björk, fröträds och överstandares förekomst 

 m. m. dylikt, borde därför här göras. 



Härefter upptogs frågan om Vjeständens arealbegränsning, varvid framhölls olämpligheten 

 av exakt angivna siffror. Förutsättningen för beståndsindelningen borde vara att man 

 upptoge lämpliga hushållsenheter. Vid avfattning i skalan 1 : 8,000 t. ex., där nu 60 ars 

 minimum vore föreskrivet, kunde det vara av vikt att upptaga små förefintliga blädnings- 

 hyggen om Y> ^^^ ^'C- Samtidigt betonades såväl vikten av att undvika plottriga kartor 

 som faran av att genom kritiklös beståndssammanslagning skapa värdelösa planer, såsom 

 förr stundom \arit förhållandet i Norrland vid indelning i alltför stora drag. 



I fråga om drivningsgränser påpekades alt detta begrepp icke vore synonymt med vatten- 

 delare, enär man understundom tvangs att driva virke över vattendelaren, och uttalades som 

 önskemål att främst den verkligen å marken befintliga gränsen, vattendelaren, skulle upptagas å 

 kartan, vilket dock måhända tillfyllest läte sig göra genom backstreckning. Drivningsgränsen 

 vore, där den icke sammanfölle med vattendelaren, ofta nog variabel allt efter ändringen i flott- 

 ledskostnaderna etc, men borde dock såväl upptagas å kartan, som uppgås å marken, enär 

 det ju funnes stipulerat att »förrättningsmannen skall i indelningshandlingarna uppgiva huru 

 stor del av virkesförrådet, som anses kunna föras till olika flottleder och, där så ske kan, 

 till olika distrikt därav.» 



Kartans detaljer. 



Sedan förslag framlagts att endast kompassens norrstreck skulle behöva å kartan angivas, 

 enades mötesdeltagarna efter någon diskussion om, att såväl verkligt som kompassens norr- 

 streck tarvades å kartan, enär förväxling dem emellan eljest lätt kunde ske. 



Namn- och nummerbeteckningar m. m. å karta. 



Här påpekades önskvärdheten av att ej endast de hyggen, som förrättningsmannen sub- 

 jektivt ansåge sakna återväxt, utan alla föregående periodshyggen försåges med påskriften 

 »Hygge», om möjligt med angivande tillika av årtal. 



Gränsers och föremåls utmärkande. 



Jägmästare Jonson framhöll, att användningen av markgränsen ej i praktiken hade blivit 

 sådan man tänkt sig, då den ofta använts som gräns t. ex. mellan bonitet U och III men 

 endast, vilket här borde markeras, finge utsättas mellan väl skilda marktyper. 



Färgläggn ingår. 



Den föreskrivna färgbeteckningen av de olika åldersklasserna blev föremål för åtskillig 

 kritik, i det att en del mötesdeltagare ansågo, att kartorna härigenom förfulats och, enär 

 färgskalan till stor del vore beroende på individuell uppfattning, vore det nära nog omöjligt 

 att med säkerhet bedöma viss åldersklass, om ej flera olika åldrar angränsade varandra, 

 eller därest endast vissa åldersklasser förekommo å kartan. Under den långvariga diskus- 

 sionen om detta ämne framlades åtskilliga förslag till avhjälpande av påstådda missförhållanden. 

 Dessa förslag grupperade sig väsentligast kring trenne olika rikdinjer; dels färgernas slo- 

 pande och enbart användande av romerska siffror, dels särskiljande av 6 åldersklasser, var- 

 vid frän nuvarande cirkulär avvikande mera passande färgskala föreslogs, dels slutligen en 

 parvis eller annorledes sammanslagning och fördelning av åldersklasserna, varigenom man 

 skulle kunna nöja sig med tre ä fyra färger eller färgnyanser. Därest genomgående par- 

 klassgruppering (40-åriga klasser) komme till användning vore lämpligt överföra motsva- 

 rande beteckning a 50-åriga klasser, där sådana användes vid åldersbedömningen i Norr- 

 land. Särskilt betonades dock av flera mötesdeltagare vikten av, att de äldre åldersklasserna 

 åtskildes var för sig. Åldersklasserna inom grupperna skulle angivas genom påtecknade 

 romerska siffror. Beträffande sistnämnda grupperingsförslag voro meningarna delade, huru- 

 vida färgnyanssystem eller flerfärgssystem vore att förorda. Det förra systemet medförde 

 den fördelen, att olika trädslag kunde markeras med olika färger så praktiserades bl. a. i 

 Tyskland), men invändes häremot, att det funnes fä tillfällen, då det vore av vikt att ha 

 trädslagen skilda å kartan och detta kunde då ske genom påskrift, varförutom nyansering 

 lättare föranledde för\'äxling. Någon enighet i fråga om färgläggningsprinciperna uppnåddes 

 icke, dock uttalade sig samdiga för att kalmark borde bibehållas utan färg samt att ålders- 

 klassfärgerna i varje fall borde väljas så, att ju äldre skogen vore, dess mera i ögonen fal- 

 lande borde beteckningen vara, varjämte man enades om lämpligheten av, att såväl koncept- som 

 renoverad karta (den förra ofärglagd) borde förses med äldersklassiffror, vilka sedan medelst 



