524 SKOGSADMININSTRATIONEN. 



Bestdndshcskrivning. 



Läge, jordmän och fuktighetsförhållanden. 



Det ifrågasattes, om icke ovanstående tredelning i skilda kolumner å beståndsbeskriv- 

 ningsblanketten borde, delvis av utrymmesskäl, ersättas med en kolumn för uttryckande av 

 en mera allmän karaktär av mark och bestånd, men uttalades samtidigt farhåga för att ett 

 borttagande av kolumnindelningen skulle vålla ofullständiga uppgifter. 



Bon i tet. 



Frågan om markbonitering hade redan vid föregående års överjägmästaremöte utförligt 

 diskuterats (se referat i denna tidskrifts marshäfte 1914 sid. 247 — 248). Nu framhölls, 

 hurusom de av jägmästare Jonson i den uti Skogsvårdsföreningens Tidskrift år 191 3 intagna 

 uppsatsen i ämnet uttalade principer i stort sett vid senare indelningar följts och befun- 

 nits tillfredsställande och tydliga. Resultatet av uppsatsen syntes vara att bonitetsklasserna 

 nu blivit upptagna med större variationer än förut. Några smärre ändringar i cirkulärets 

 ordalydelse föreslogos därefter. Bl. a. ansågs ordet » fjällskogsmarker « vilseledande: till 

 bonitet IX borde föras marker, vilka till följd av nordlig belägenhet eller höjd över havet 

 icke kunde producera slutna bestånd. 



Ålder. 



Överjägmästare Welander önskade, att den i Norrland sä vanligt förekommande 2-äldriga 

 beståndsformen skulle särskilt omnämnas. Vid denna typ borde beståndet hänföras till den 

 yngre åldersklassen, alltså till underbeständets ålder. Häremot invändes att, därest man t. ex. 

 hade en stor kubikmassa övermogen skog i en ungskog, vore det ej mer än rättvist, om en 

 del av marken redovisades såsom bärande gammal skog. Gällde det däremot överståndare 

 följdes redan nu föreslagna principer. 



Slutenhetsgrad. 



Direktör Wahlgren påpekade, att en sammanblandning syntes hava skett i cirkuläret mellan 

 begreppen virkesproducerande och värdeproducerande. Ett bestånd kunde nämligen icke 

 rimligtvis hava större slutenhet än att ståndortens virkesproducerande förmåga utnyttjades 

 och dock talades om överslutenhetsbeteckningar. Generaldirektören ansåg att, ehuruväl pro- 

 duktionsförmågan icke kunde utnyttjas i högre grad än I, o, detta 1,0 likväl kunde te sig på 

 helt olika sätt, och att uppdela denna siffra i t. ex. I a, i b, I c o. s. v., därest man ville 

 trånga nuvarande beteckningar, kunde icke vara någon inkonsekvens. Det vore av stor 

 praktisk betydelse att olika grader av överslutenhet kunde betecknas, enär indelningsförrät- 

 taren därav bleve uppmärksamgjord på att söka undvika det hittills mycket vanliga felet att 

 beteckna överslutenhet med 1,0, mindre överslutenhet med 0,9 o. s. v., så att t. ex. 0,9 och 

 0,8 komme att beteckna olika grader av 1,0, i stället för vad de skulle beteckna, varigenom 

 hela skalan bleve snedvriden. Av den vidlyftiga diskussionen syntes framgå att man i all- 

 mänhet var benägen för ett bibehållande av den nuvarande slutenhetsdefinitionen, enär den- 

 samma, enligt vad jägmästare Jonson påvisade, vore den under alla förhållanden allmängilti- 

 gaste. Överslutenhetssiffrorna kunde däremot slopas, helst som även siffrorna under 1,0 

 kunde 1 sig innesluta ett starkt behov av gallring, varför ett annat mera uttrycksfullt system 

 vore önskvärt. Åtskilliga sådana framlades och uttalade sig mötesdeltagarna allmänt lör ett 

 av byråchefen frih. Hermelin väckt förslag om slutenhetssiffrornas understrykning. Beteck- 

 ningen O^ t. ex. skulle sålunda hänvisa på ett tämligen luckigt bestånd med stort behov 

 av gallring i grupperna. 



Allmänt tillstånd. 



Beträffande lämpligheten av nuvarande bokstavsbeteckning varnades för att för mycket 

 använda systemet att uttrycka allting i siffror och bokstäver. Det allmänna tillståndet borde 

 i stället kortfattat angivas i beståndsbeskrivningens anteckningskolumn. Bokstäverna inne 

 slöte dessutom i sig så olika betydelser — röta, kvistighet etc. — att konsekvensen eljesf 

 fordrade ett användande av skilda bokstäver för dessa skilda begrepp. För bokstävernas 

 bibehållande talade dock den bättre ledning för ögat dessa gåvo vid en hastig överblick. 

 Lyckligaste lösningen vore kanske därför att kombinera båda dessa metoder, varvid dock en 

 i ord uttryckt beskrivning icke ansågs behöva göras i fråga om alla normala typer, d. v. s. 

 B-, Ba- och Bc-typer, utan endast i fråga om särskilt anmärkningsvärda bestånd och då kort- 

 fattat, t. ex. C trasigt, C rötskadat, C spärrvuxet, C krokvuxet o. s. v. 



