526 SKOGSADMINISTKATIONEN. 



trädens nummerföljd i olika diameterklasser, föreslogs utläggandet av smärre cirkelprovytor 

 med vissa mellanrum, t. ex. på var i,ooo:de meter. Man kunde då göra ett uppehåll i 

 taxeringen och låta hantlangarna samtidigt borra ett flertal träd, vilket ju vore bättre än att 

 som nu nödgas hejda sig var ioo:de meter för ett enda träd. Härigenom skulle man även 

 få ett mera åldersvis procentuellt riktigt uttagande av träden. Även väcktes förslag att borr- 

 spånsförteckningarna skulle upptaga ej allenast diameter, ålder och bredd på de 10 sista 

 ärsringarna utan även bredden på varje i o-tal årsringar räknade från centrum och utåt, 

 varigenom ett för vidare bearbetning dugande material skulle åstadkommas. Dock ställde 

 man sig tveksam, huruvida denna vidlyftigare förteckning, ehuru onekligen i sig själv värde- 

 full, gåve tillräcklig valuta för det ökade arbetet. 



Htishållningsplan. 



Omloppstid. 



Först framhölls vikten av att i cirkuläret i varje särskilt fall tydligt angäves, huruvida 

 med ordet" omloppstid avsäges enbart växttid eller växttid inklusive normal föryngringstid, 

 enär misstolkning eljest lätt uppstode. Den i 1913 års cirkulär givna definitionen ä om- 

 loppstiden, att denna skulle så bestämmas, att man erhölle »högsta möjliga uthålliga netto- 

 avkastning i penningar pr år och har, därvid således skogsbrukets räntabilitet skall beaktas» 

 blev föremål för kritik, i det att för- och eftersatserna här ansågos avse helt olika mot var- 

 ■»ndra stridande principer: skogsränte- och räntabilitetsprinciperna. 



I samband härmed ingick man något på räntabilitetsfrågan, varvid jägmästare Jonson när- 

 mare belyste denna och sin ståndpunkt härutinnan. Främst gällde frågan, i vilken mån 

 hänsyn skulle tagas till det kapital, som utgjorde skogsbrukets produktionsfond. Vi hade 

 kanske i Sverige t. ex. lO % dålig skog, som kunde uttagas utan att tillväxten på det kvar- 

 varande virkesförrådet bleve mindre än tillväxten förut pä hela det orörda kapitalet. Ingen 

 torde väl heller bestrida det förmånliga i ett sådant uttag, vilket ju medförde förbättrad 

 räntabilitet. Om uttaget komme att medföra nedsatt tillväxt, bleve dock meningarna genast 

 delade mellan anhängare av högsta avkastningsteorien och dem, som jämväl önskade ränta- 

 bilitet, bland vilka senare dock flera olika riktningar förefunnes. Själv hade jägmästare 

 Jonson så småningom nätt en deciderad uppfattning i frågan, nämligen att man för svenskt 

 skogsbruk som mål borde sätta strävan efter högsta möjliga uthålliga nettoinkomst med 

 samtidig skälig förräntning av det engagerade skogskapitalet. För att erhålla jämförelse 

 mellan produktionsfonden och de erhållna resultaten (inkomsterna) fordrades således, att till- 

 gångarna i skogen inventerades med vissa mellanrum och uppskattades i penningar. Dessa 

 nu uttalade åsikter återfunnos även i åtskilliga utländska indelningsbestämmelser, för vilka 

 redogjordes. 



Förslag väcktes att — därest icke saken hänskötes till vederbörande taxator eller över- 

 jägmästare — domänstyrelsen måtte angiva de omloppstider, som finge användas å olika trakter 

 till följd av olika avsättningsförhällanden m. m., så att någon utgångspunkt funnes för in- 

 delningsförrättarna. Sådan anvisning ansågs emellertid böra ske å ort och ställe. Planerna 

 skulle ju ändock underställas domänstyrelsens prövning, och det hade därvid flera gånger 

 inträffat, att styrelsen ansett sig böra ändra föreslagen omloppstid. Möjligen skulle styrelsen 

 kunna angiva en viss räntefot, vilken dock givetvis av flera skäl ej kunde bli sä hög som 

 vanlig bankränta, men man finge ju också räkna med en ej obetydlig värdeökningsprocent. 

 Generaldirektören angav därefter några siffror för de sista årtiondena, vilka utvisade en stor- 

 artad värdestegring, även om man toge penningevärdets fall i tillbörligt beaktande. 



Avverkningsberäkning. 



Jägmästare Jonson inledde frågan om avverkningsberäkningen med att referera några av 

 de synpunkter, som framlagts i det av direktören och lärarna vid Skogsinstitutet utarbetade 

 indelningsförslaget. Några av de i detta cirkulär under rubriken »Avverkning» föreslagna 

 bestämmelser ansåg dock talaren själv kunna tarva någon omarbetning. 



På den extra avverkningen hade en ny definition lämnats. Hit skulle endast hänföras 

 virke, som kunde uttagas från impediment, inägor och annan till skogsbörd ej avsedd mark 

 samt sådana vindfallen och torra träd, vilka samlats under en längre tidsperiod och hittills 

 ansetts värdelösa, men på grund av inträffade bättre avsättningsförhållanden pä en gång 

 kunde tillgodogöras. A ecklesiastika skogar — men endast där — måste dessutom till extra 

 avverkning hänföras l^erednings- och rensningsvirke så länge gällande skogsordning stad- 

 gade därom. 



Den orJmarie avverkningen hade i förslaget särskilts i Irs-enne grupper, nämligen huvud- 



