568 GUNNAR SCHOTTE. 



icke något älskat tillhåll för det vilda. Den större snörikedomen i nord- 

 kanten giver även marken därstädes en större vinterfuktighet, vilket även 

 är av betydelse för återväxten. 



En stor fördel med Wagners framåtskridande kanthuggningar är, att 

 föryngringen sker såväl under fröträd som från beståndskanter och i 

 skydd av dessa. Kantblädningen är därför den enda metod, genom vil- 

 ken man genom självsådd kan föryngra biandbestånd, så att man verk- 

 ligen snabbt erhåller blandade bestånd igen. Under de Ijushuggna be- 

 ståndsbältena kunna bok och silvergran komma upp, medan de för vinden 

 lättare spridbara gran- och tallfröna föras bland annat utanför bestånds- 

 kanterna, där de giva en snabbväxande återväxt, särskilt av tall. 



Nå än stormarnas inverkan dä, fråga mina åhörare. Bli de ej farliga 

 vid en avverkningsriktning från norr till söder? Vi ha ju alltid lärt oss, 

 att en avverknings huvudriktning skall gå från öster till väster mot den 

 rådande vindriktningen, som man i allmänhet anser vara den västra. För 

 att i viss mån undgå stormfaran använder Wagner ej den för föryng- 

 ringen fördelaktigaste avverkningsriktningen från nordväst till sydost 

 utan föreslår undantagslöst en avverkning från norr till söder, och bör 

 denna riktning så noga följas, att kompassen blir skogsmannens förnämsta 

 hjälpreda vid avverkningen. Vid huggningen från norr, blir beståndens 

 västkant orörd. Bestånd, som uppdragits genom kantblädningen, bli ju 

 dessutom stormfasta från ungdomen, då de själva komma att bilda en 

 stormfast mantel mot väster. Den mera oregelbundna ljushuggningen 

 på de smala föryngringskanterna skaffar bestånden otvivelaktigt en större 

 stormsäkerhet än en likformig stark gallring genom hela bestånden. 

 Många erfarenheter från praktiken bestyrka detta förhållande. Vid kant- 

 blädningen föras hyggena så, att bestånden i varje fall ej lida av de 

 farliga sydväststormarna, och väststormarna stryka längs med hygges- 

 kanterna och kunna blott då och då göra mindre skada. Dessutom kan man 

 ju, för att tala med Wallmo, så småningom härda bestånden genom 

 de vanliga gallringarna. Slutligen veta vi ju, att de lokala vindarna 

 n eket bero på traktens topografi, i det vindriktningen gärna följer 

 dalarna. I kuperad terräng modererar också Wagner något sin hygges- 

 riktning, genom att den får skrida framåt trappstegsvis. (Se fig. å sid 576). 

 Härvid iakttages alltid att ena kantvinkeln vetter mot norr. Är man emel- 

 lertid rädd för västanvinden, kan det »trappsteg» i kanthygget som ligger 

 längst åt öster få skrida fortare än de västliga »trappstegen». Medel- 

 riktningen blir ju då ej mot söder utan mot sydväst eller västsydväst, 

 under det att ändå alltid smärre avbrutna beståndskanter äro öppna 

 mot norr. 



Det är emellertid mot avverkningsriktningen, som egentligen de enda 



