578 DISKUSSION. 



metoden det allmänna stora felet, att den om icke direkt så indirekt skulle 

 motverka föryngringen, om den bleve använd i dessa trakter. Om jag icke 

 missminner mig, yttrade professor Schotte, att man i en skog, behandlad med 

 denna metod, upphugger en gata på 10 meter, varefter skogen utglesas på 

 ena kanten. Om jag skulle gå så tillväga beträffande de granskogar, som 

 jag har att göra med, så skulle jag på hygget bibehålla det hinder, som en- 

 ligt min uppfattning är det väsentligaste för föryngringen, och som består i 

 mosstäcket. I och med det att detta hinder bibehålles, så leder metoden icke 

 till det resultat, till vilket jag ville komma. Därför anser jag metoden vara 

 oanvändbar sådan den här demonstrerats. Emellertid tror jag, att metoden 

 skulle kunna tillämpas, om den modifierades t. ex. genom att hyggena gjor- 

 des bredare, låt oss säga 100 meter, ty därigenom skulle så mycket ljus till- 

 släppas, att de skuggälskande mossorna skulle dö ut. Kunde man sålunda 

 hugga upp så pass stora gator i skogen, kan det ju hända, att metoden i 

 vissa skogsbestånd skulle kunna användas. 



En annan sak skulle jag vilja framhålla. Om man skulle vilja tillämpa 

 detta förfarande i våra gamla överåriga urskogar, tror jag icke, att detta skulle 

 bliva till någon nytta just därför, att ett utglesnande utöver det som skett i 

 de norrländska skogarna skulle medföra, att massor av träd torkade och 

 blåste omkull. Nu kan man icke basera föryngringen på självsådd, där man 

 har träd, som icke kunna sätta frö. 



I alla fall anser jag det glädjande, att denna fråga gjorts till föremål för 

 diskussion, och att man l)örjat att diskutera frågan om trakthuggning i all- 

 mänhet. Så mycket mer nedslående är det, kanske särskilt för mig, som 

 ägnat uppmärksamhet åt denna fråga, att det bland skogsmän finnes personer, 

 som än i dag förorda den gamla blädningen för våra överåriga norrlands- 

 skogar. Det är icke så länge sedan en redogörelse förekom rörande våra 

 statsskogar, med förslag att höja avverkningsbeloppet på dem. Jag syftar här- 

 med på herrar Ringstrands och Ernst Anderssons utredning för första för- 

 svarsberedningen. De föreslogo, att 20 procent skulle tagas ut i våra stats- 

 skogar, och ansågo, att återväxten sedermera skulle kunna bibehållas sådan 

 den nu är. Detta skulle sålunda betyda, att man gallrade ut de gamla träden 

 och erhöUe en ökad tillväxt av de kvarstående. Huru man kommit till denna 

 siffra 20 procent kan jag icke säga, men det hör ju icke heller hit. Jag 

 skulle vilja uttala den åsikten, att om vi, som på grund av mångårig erfaren- 

 het om blädningens skadegörelse i dessa skogar, nu igen skulle börja tillämpa 

 denna metod och sålunda återgå till den gamla bondblädningen, som i stort 

 består uti att plocka ut de skadade och dåliga träden o. s. v., så kommer 

 detta att leda till, att de återstående 80 %" av beståndet blåsa omkull och 

 torka. I stället för att få en ökad tillväxt skulle vi sålunda sänka tillväxten 

 genom att en del träd, som lämnades vid blädningen, ramlade omkull och 

 andra torkade. Därför tycker jag, att vad dessa herrar förorda skulle inne- 

 bära en tillbakagång. 



Professor Hesseiman: Jag har sett den Wagnerska blädningsmetoden till- 

 lämpad i vSchwarzwald, och den har där givit utomordentligt vackra resultat. 

 Så har även varit förhållandet i Värmland, där man kommit att tillämpa den 

 mera av en slump. Det är* alldeles tydligt, att resultatet av denna metod 

 beror i hög grad på själva markens beskaffenhet. Där vi ha en lämplig 

 markbeskaffenhet d. v. s. där humustäcket är mer eller mindre mullartat, där 



