NVARK I'K1NCIPKR KOK A\ VK.RKNINC.KNS ITKORANDK. 58 1 



När man tuhir om dessa a\verkningsformer, tror jag, att man bör resonera 

 så här: under antagande att såväl trakthuggning som blädningsmetod kunna 

 på ett rationellt sätt användas, vilken metod är då förmånligare att använda 

 under skilda förhållanden? Om den ena metoden då befinnes \ara förmån- 

 ligare, så bör man inrikta sig pä den och tillämpa den så småningom i den 

 mån nu\arande beståndsformer medgiva. Jag har hört, att på vissa statsskogar 

 denna blädningsmetod redan skulle vara genomförd oavsett skogens tillstånd, 

 och det förvånar mig, att så kunnat ske, men detta visar huru i vårt land i 

 fråga om skogsfrågor man går till väga än si och än så, utan att det finnes 

 någon ledande grund. Det visar, att det fattas ovanifrån en sakkunnig och 

 fast hand. Det kan visserligen vara roligt, att vi få damma på varandra i 

 diskussioner, när det gäller sådana saker som dessa, men vi lida av de stri- 

 der om elementära frågor, som ofta föras. 



Jag håller för min del före, att, vad mellersta delarna av Norrland be- 

 träffar, den avverkningsmetod som relaterades i inledningsföredraget icke har 

 så stort berättigande. Då är det två saker, som särskilt förtjäna att tagas i 

 övervägande. Den ena gäller förhällandet till vinden. Om man hugger en 

 rand och sedan håller kanten mot vindarna gles, så har man just efter min 

 mening gjort vad man kunnat för att få vindfällen i beståndet. Jag skulle 

 gärna vilja höra, om på de ställen, där denna metod kommit till användning, 

 den icke föranlett sådana vindfällen, där bestånden blivit starkt utglesade. 

 För det andra måste tagas i betraktande: vad verkan har avverkningssättet 

 på utdrivningen av virket? Det är en ekonomisk fråga. Man får icke be- 

 trakta med likgiltighet frågan, vad det kostar att utdriva virket, och jag tror, 

 att de praktiska män, som syssla med skogsvård, le i sitt skägg, då vi bara 

 tala om föryngringsmöjligheterna. Det sades a\- inledaren, att rätt tillämpad 

 fordrar denna metod en ständig avverkning. Detta betyder, att jag har över 

 större delen av skogen en ständig avverkning i små j)oster, och detta måste 

 fördyra avverkningen och sänka avkastningen. Jag hörde icke, om tyska 

 skogsmän tagit i noggrant övervägande, att detta var en mycket viktig faktor, 

 som måste minska metodens praktiska värde. 



Jägmästare Carbonnier: IJeträftande det spörsmål, som den siste talaren 

 framkastade, nämligen vilka erfarenheter man i Txskland haft a\- stormfäll- 

 ningen, så vill jag säga, att det meddelades mig vid mitt besök i dessa tyska re- 

 vir, att stormarna icke medfört några märkbara skador i föryngringsränderna trots 

 att metoden i särskilt reviret Langenbrand tillämpades på ett ganska vågat sätt. 



Vad utdrivningskostnaden beträffar, så framhöll jag, att med våra nuvarande 

 förhållanden denna måste bliva större, men i södra delarna av landet, där 

 man även med användande av de nu vanliga metoderna i alla fall måste 

 skaffa sig utvägar för att få fram \irket, skulle denna omständighet neutrali- 

 sera dessa kostnader. Jag ställer mig visserligen skeptisk mot metodens in- 

 förande hos oss, sådana förhållandena nu äro, men om dessa förhållanden 

 ändrades, tror jag att denna metod i stort sett skulle kunna bliva tillämjilig, 

 och jag skulle kunna påvisa flera skogar, där denna metod påbörjats. Spe- 

 ciellt inom vissa områden förefaller det mig, att metoden skulle kunna leda 

 till ett gott resultat. Om man systematiskt införde denna kanthuggning i 

 södra Sverige, så skulle markförsämringen upi)höra, vilket nu icke är fallet. 

 Vad granföryngringen beträffar, så är det bekant, att den med vårt råa klimat 

 är svår att utföra. Jag instämmer med jägmästare Holmgren däri, att man 



