6l8 P. o. WELANDER. 



skulle jag vilja sätta som gravinskrift nyssnämnda ord av Heyer, som 

 lyda ordagrant: »Man )uå överhiwud icke fd7'eställa sig ait det praktiska 

 ordnandet av avverkningen med fördel låter sig intvingas inom de trånga 

 gränserna av en matematisk formel.)) 



Men då återstår den frågan, efter vilka grunder skall då en avverk- 

 ningsplan lämpligast upprättas? 



Här som i alla andra frågor tror jag man finner bästa vägen genom 

 att gå tillbaka till utgångspunkten. Vi fråga oss i all enkelhet, vad är 

 det som är bestämmande för avverkningarna vid en ordnad skogsskötsel? 

 Jo, vi måste först och främst se till, att alla yngre, icke avverkningsmogna 

 bestånd hållas lagom slutna för att lämna största värdetillväxten. I detta 

 avseende måste man skaffa sig erfarenhet, och vi kunna så småningom 

 skaffa oss erfarenhetstabeller, som äro avpassade för bestånd av olika 

 åldrar och boniteter, men vi ha alldeles ingen hjälp av nyssnämnda nor- 

 malskogsformler. Vidare förekomma kanske en hel del överståndare, och 

 deras avverkning måste givetvis i första hand bliva beroende av huru- 

 vida väntad föryngring inträtt, och om de överskärma ungskogen. 



Slutligen hava vi avverkning av den redan utvuxna gamla skogen. Här- 

 vid kan man aldrig komma ifrån, att skogen som alla andra levande orga 

 nismer har en ungdomstid, då tillväxten i massa och värde är livligast, 

 för att sedan nå en kulmen och så småningom avtaga, varefter trädet 

 genom skador av olika slag till sist skattar åt förgängelsen. Man har 

 ju konstaterat, att medeltillväxten i massa når sitt maximum vid en medel- 

 ålder, som är ganska konstant för samma trädslag, och att värdetillväxten 

 når sin höjdpunkt något eller några årtionden senare, beroende på av- 

 sättningsförhållandena. 



Det finns således alltid en ekonomisk mognadsgräns för skogen, och 

 den må nu bestämmas på ena eller andra sättet och vara mer eller 

 mindre växlande, sannolikt är dock denna växling jämförelsevis liten, 

 gränsen må också kunna angivas mer eller mindre noggrant, man måste 

 dock alltid utgå från en medelålder som gräns för gammal mogen skog 

 eller eventuellt flera, där förhållandena äro mycket olika på en skog. 



All skog från och med denna ålder är att betrakta som en avverknings- 

 mogen aijkastning, vilken bör tillgodogöras, så snart förJiållandena medgiva. 

 Detta gamla förråd kan ibland vara abnormt stort, och det är egentligen 

 då, som denna omdebatterade fråga om lämpliga avverkningsbeloppet 

 för viss tid framåt blir aktuell. Man måste här lämna alla konstlade 

 beräkningssätt, de ha ingen annan förtjänst än att vara bekväma. Att 

 bestämma tillgodogörandet av den gamla utvuxna skogen är och kan aldrig 

 bli annat än e7t lämplighetsfråga., som måste anpassas efter förhållandena 

 i varje särskilt fall. Här kan aldrig bli tal om något normalt. Det är 



