634 DISKUSSION. 



man i stort sett hållit på med ända till nu. För min del trodde jag, att be- 

 loppet efter ett tiotal år skulle komma att ökas. 



Om jag fattade överjägmästare Welanders anförande rätt, så var hans me- 

 ning, att vi skulle verka för ett positivt resultat. Att verka negativt, att riva 

 ned det bestående kunna vi lätt göra, men det gäller att nå något positivt, 

 som kan vara till gagn för framtiden. 



Nu är förhållandet, att många misstaga sig på indelningscirkuläret och bortse 

 frän vissa punkter, som äro mycket avgörande, nämligen punkterna 1 1 och 

 12. Till dem, som icke tillräckligt beaktat dessa punkter rörande förhöjningen 

 utan ansett, att överslagsförrådet skulle vara bestämmande, till dem hör över- 

 jägmästare Wel.\nder. För tjugu år sedan ansåg man, att domänstyrelsen 

 icke skulle medgiva så stor avverkning, och man måste försvara sig för att 

 man gått så långt. Man var rädd för att komma med planer, som skulle 

 verka för radikalt. Xu efter tjugu år har man kommit därhän, att man kan 

 gå längre, men man kan egentligen icke gå längre än cirkuläret medgiver, 

 ty därav framgår, att normalförrådet skall användas som överslag. Visar det 

 sig då på grund av skogens beskaffenhet, att man kan göra en förhöjning i 

 avverkningsbeloppet, då får man göra detta efter punkterna 11 och 12. Vi 

 kunna härvid tillämpa en exploateringstid, och det är den man räknar med, 

 då man granskar sådana planer, därvid man ibland får en rätt betydlig för- 

 höjning. Så t. ex. kan jag tala om, att man då överjägmästare Welander 

 såsom ung jägmästare var med bland dem, som indelade Storlandets krono- 

 park, fann, att en förhöjning kunde ske långt utöver den beräknade, en för- 

 höjning från 30 ?o till 100 "r^ . Detta behöver naturligtvis icke tyda på, 

 att det föreligger något fel i formeln, utan felet ligger däri, att man icke för 

 beståndsvårdsavverkning tager ut, vad som erfordras oavsett vad som eljest be- 

 räknats. Detta senare tillämpas på privatskogarna. Jägmästare Ringstrand 

 skrev till domänstyrelsen och framhöll nödvändigheten av att man genom 

 beståndsvårdsavverkning toge ut belopp utöver dem, som beräknats för de 

 privata skogar, han hade under sin vård. Domänstyrelsen svarade med att 

 framhålla, att de gallringar, som omfattade sådant virke, som icke ingått i 

 avverkningsberäkningen, finge tagas ut över det beräknade beloppet. Detta 

 kunde bliva en mycket betydande förhöjning, ibland så stor, att man fick 

 både överjägmästare och jägmästare mot sig. Jag erinrar mig en avverk- 

 ning å Västra Limingojärvi, jägmästare Halldins dåvarande revir, där av- 

 verkningen beräknats till icke fullt 500 kbm. och höjdes till 1,100 kbm. 

 på grund av en beräkning, liknande den, som jägmästare Welander utfört 

 rörande den överåriga skogen, och tänkte sig en lämpHg exploaterings- 

 tid, som tillämpades på den mogna skogen. Avverkningsbeloppet höjdes här- 

 igenom så, att både överjägmästare och förrättningsman hajade till och tyckte, 

 att det var för mycket. Det förhåller sig sålunda icke så, att domän- 

 styrelsen varit för konservativ. Mycket har berott på att man icke fått för- 

 slag på vad som borde tagas ut, och man vill genom utsyningsförslaget år- 

 ligen erhålla en uppgift på vad som för det året bör avverkas. Det är icke 

 något ont uti, att beloppet icke är lika stort år efter år. Om förhållandena 

 ett år tvinga till en hög avverkning, då skall man givetvis taga ut detta be- 

 lopp och icke något annat. Enligt min uppfattning ha förhållandena varit 

 värre inom mellersta Sveriges distrikt än inom flera andra. Jag anser sålunda 

 den princip, som jägmästare Amilon omnämnde, vara riktig, nämligen att man 



