654 OSCAR LINDBLAD. 



virkesmassa, att högsta möjliga uthålliga avkastning ayvinnes skogen, 

 så är detta dock ett sådant svar, som omedelbart kräver ett »vad är 

 det?» Innebörden i svaret måste med andra ord uppdelas i alla de olika 

 element, varav det består, för att sedan varje sak skall kunna behand- 

 las för sig. 



En grundläggande fordran på varje avverkningsberäkningsmetod är, 

 att den skall gälla i normalskogen. Att beräkna avverkningen i en sådan 

 är emellertid ett ganska enkelt problem, vartill en mångfald metoder 

 äro fullt användbara, t. o. m. den nyss utdömda tillväxtberäkningen, 

 om hänsyn tages till självgallringen. Teoretisk korrekthet i normalskogen 

 är sålunda en så elementär fordran att det knappast kan räknas som 

 någon särskild merit. Det är först i den verkliga skogen med dess 

 större eller mindre oregelbundenheter i virkesförrådets storlek och sam- 

 mansättning, det är först där de särskilda metodernas olika värde lägges 

 i dagen. 



I en skog, där åldersklasserna äro abnormt fördelade, komma somliga 

 perioder att finnas mycket stora avverkningsbara virkesmassor, andra 

 perioder åter mycket litet eller kanske ingenting alls. Att utjämna den 

 variation i avkastningen, som blir en nödvändig följd av detta förhållande, 

 genom att så att säga taga från perioder med hög avkastning och giva 

 åt perioder med låg, är en av avverkningsberäkningens huvuduppgifter. 

 Vi kunna formulera denna andra fordran så, att avverkningsberäkningen 

 skall tillgodose rimliga krav på jämnhet i avkastningen. 



Då man genom att verkställa kalkyler för olika avverkningsåldrar tagit 

 reda på en viss ålder såsom varande den mest ekonomiska, har man i 

 och med detsamma sagt, att det är mindre ekonomisk (d. v. s. förlust- 

 bringande i jämförelse med det mest ekonomiska) såväl att avverka skog 

 av lägre ålder som att låta skogen stå tills den överskrider den kalky- 

 lerade lämpligaste avverkningsåldern. ^ Att motverka ett sådant sämre 

 utnyttjande av markens förmåga av värdealstring blir sålunda en huvud- 

 uppgift för avverkningsberäkningen; den bör, med andra ord, taga rimlig 

 hänsyn till skogens större eller mindre huggbarhet. 



Till dessa reala fordringar på en avverkningsberäkningsmetod komma 

 ytterligare ett par tekniska sådana. 



Metoden bör verka på samma sätt oberoende av, vem som handhar den, 

 d. v. s. den bör lämna så litet spelrum som möjligt för subjektiva uppfatt- 

 ningar. Att t. ex. bestämma beloppet av såväl slut- som föravverkningar, 

 genom att förrättningsmannen i varje särskilt bestånd anger, hur mycket 



^ Detta resonemang avser naturligtvis icke enstaka fall, då tidigare eller senare avverk- 

 ning kan vara motiverad. 



