AVVERKNINGSBERÄKNING. 657 



Nuvarande metoder ej tillfredsställande. 



Härmed äro vi inne på nästa frå<;a: »Huru till|^odose våra nu brukliga 

 metoder de fordringar vi här ovan uppställt? Denna fråga ämnar jag 

 besvara i största korthet, då dessa metoder under sista åren flera gånger 

 varit föremål för kritik i den svenska skogslitteraturen. 



Den metod, som är föreskriven för avverkningens beräknande å all- 

 männa skogar, som indelas till trakthuggning eller traktblädning, hänför 

 sig till den grupp, vars skogsmatematiska namn är »kombinerade fack- 

 verksmetoder» ^, och som kännetecknas därav, att skogen indelas i ett 

 mindre antal perioder, var och en avsedd att avverkas under flera år, 

 och att vid bestämmande av dessa perioder hänsyn tages till både areal 

 och virkesförråd. Detta sker som bekant så, att en areal lika med 40 

 gånger skogbeväxta marken, delad med växttidens antal år, beräknas 

 komma att avverkas under 40 år. Denna areal uppdelas sedan mellan 

 i:a och 2:a, perioderna så, att virkesmassan i i:a per. blir lika med virkes- 

 massan plus beräknad tillväxt i 2:a per. Vi se sålunda, att det är pä 

 arealen metoden först och främst grundar sig; en del av virkesmassan 

 kommer med i beräkningen först på slutet, och då endast för att åstad- 

 komma en utjämning mellan perioderna. 



Metoden tillgodoser jämnheten i avkastningen i mycket hög grad, 

 men tar däremot enligt min mening alltför liten hänsyn till huggbar- 

 heten. All areal, som är skogbeväxt, ökar 40-årsytan (och sålunda av- 

 verkningen) i samma grad. Sålunda komma 100 hektar beväxta med 

 småplantor att öka avverkningen i samma mån som 100 hektar i III. 

 åldersklassen (såvida arealen ej kommer med i 40-årsytan, då inflytandet 

 torde bli större). För att råda bot på detta uppenbara missförhållande 

 har den modifikationen införts, att indelningsförrättaren skall, utom den 

 normala omloppstiden, även fi.xera, om han anser så behövas, en till- 

 fällig omloppstid, som skall ligga till grund för beräkningen. Det är 

 då meningen, att vid god tillgång på äldre skog taga denna tillfälliga 

 omloppstid kortare för att dymedelst öka avverkningen, och omvänt vid 

 brist på huggfärdig skog. Mycket ofta förekommer emellertid brist i 

 några åldersklasser, både låga och höga, och samtidigt överskott i andra, 

 även de representerande såväl yngre som äldre skog. Att vid sådant 

 förhållande omedelbart se, huruvida en ökning eller minskning av om- 

 loppstiden är befogad, är ingalunda alltid någon lätt sak, och att avgöra, 

 huru stor ökningen resp. minskningen bör vara, är vida svårare. An- 



' På den vetenskapliga indelningen av de olika avverkningsberäkningsmetoderna anser 

 jag mig ej böra närmare ingå. 



