658 OSCAR LINDBLAD. 



tingen kommer då den tillfälliga omloppstiden att tagas »på en höft», 

 eller också har förrättningsmannen kanske gjort klart för sig, att en viss 

 procentuell ökning av omloppstiden kommer att medföra ungefär samma 

 procentuella minskning i avverkningen, men i så fall bliva rollerna om- 

 bytta, så att den beroende variabeln ej blir avverkningen, utan tillfälliga 

 omloppstiden, som därvid övergår till en uppkonstruerad bakgrund till 

 en ökad eller minskad avverkning, som förrättningsmannen ur andra syn- 

 punkter anser skälig. Då man med användande av en tillfällig omlopps- 

 tid kan få — inom rimliga gränser — vilken avverkning som helst, är 

 det ju ej uteslutet, att man kan få just den rätta, vilket nog, tack vare 

 vederbörandes »forstliga blick», dess bättre torde vara fallet i allmänhet, 

 men säkert är det icke. Institutet »tillfällig omloppstid» fritager metoden 

 från en anmärkning men utsätter den för en annan: den kommer i ett 

 mycket starkt beroende av förrättningsmannens skicklighet och subjektiva 

 uppfattning. 



Att metoden så övervägande grundar avverkningen på arealen är 

 också principiellt felaktigt, vilket jag ber att få återkomma till längre 

 fram. 



För timmerblädningsskogar skall en annan metod användas för avverk- 

 ningsberäkningen. Där får man årsavverkningens storlek genom att dela 

 virkesförrådet med omloppstidens^ halva antal år. Denna metod om- 

 nämner jag här, då en del fackmän anse den tillämplig för trakthygges- 

 och traktblädningsskogar. 



Metoden grundar sig pä det som bekant ej alldeles riktiga antagandet, 

 att man kan beteckna normalskogens virkesförråd med en triangel på 

 sätt som jag anser alltför allmänt känd för att här behöva upprepas. 



Beträfifande frågan om jämnhet i avkastningen och hänsyn till hugg- 

 barhet gäller för denna metod ungefär detsamma som om den förra; 

 dock är denna i båda hänseendena något förmånligare. Då metoden är 

 en förrådsformel, komma dock arealerna att inverka på avverkningens 

 storlek proportionellt mot respektive virkesmassor, varigenom ju en med 

 äldre skog beväxt areal i stort sett kommer att betyda mera, än om den 



^ Beträffande terminologien råder här en viss oklarhet, i det att ordet omloppstid synes 

 begagnas i olika betydelse i 1896 och 1 902 års cirkulär. Det riktigaste synes mig vara, 

 att med växttid mena tiden från plantans uppkomst och till trädets med föryngring förenade 

 avverkning (sål. = avverkningsålder), omloppstid den tid, som förflyter mellan två huggbara 

 generationer på samma plats, och föryngringstid, den tid, som förflyter mellan avverkning 

 och markens förseende med plantor i nöjaktig mängd. Observeras torde, att omloppstid i 

 sa fall ej alltid blir summan av växt- och föryngringstid, utan minskas, om plantering använ- 

 des, med plantornas ålder. Normala awerkningsålderns (huggbarhetsåldern) bestämmande 

 synes mig — i likhet med 1896 års cirkulär — vid skogsindelning vara det primära. Om- 

 loppstiden blir sedan en följd av denna, behövlig föryngringstid och ev. använd kulturmetod. 



