664 OSCAR LINDBLAD, 



jag skulle vilja föreslå. Beteckna vi normala avverkningsprocenten med 

 np, så blir därmed, 



X = np . r F [2] 



Denna formel skulle jag till skillnad från [i] vilja kalla avverknings- 

 formeln. Genom sammansättning av reduktionsformeln och avverknings- 

 formeln erhålles 



., _ ^p ^ >'h + 2 mjj + 3 7,1, jj + ...n. m,^ ^^^ 



R 



np 

 Härav synes, att det är den sammansatta konstanten — , som blir av- 

 Te 



görande för avverkningens storlek. En dylik sammanslagning av kon- 

 stanterna är av betydelse vid diskuterandet av metodens korrekthet, 

 vilket längre fram kommer att ske, men vid metodens tillämpande i 

 praktiken är det min livliga övertygelse, att de båda formlernas hållande 

 i sär är att föredraga av flera skäl.^ 



Konstanternas bestämmande. 



För att beräkna storleken av de bägge konstanterna, 7? och np, fordras 

 kännedom om normalskogen, d. v. s. tillgång på goda erfarenhetstabeiler. 

 I samma mån som dessa äro tillförlitliga och allmängiltiga, i samma mån 

 få också de uträknade konstanterna dessa egenskaper. Av formlernas 

 uppställning framgår, att konstanterna få olika värden för varje särskild 

 omloppstid. Det skulle ju kunna tänkas, att dessa olika värden vore 

 tämligen enkla funktioner av omloppstiden, men så råkar icke vara för- 

 hållandet. En annan fråga är, om konstanterna få olika värden för olika 

 markboniteter. Då det emellertid icke är den absoluta storleken av ålders- 

 klassernas virkesförråd eller slutavverkningen, som bestämmer konstan- 

 ternas storlek, utan deras relativa storlek, och då vidare inom de olika 

 bonitetsklasserna massakurvorna, de kurvor, som representera virkesmas- 

 san på ytenheten vid olika ålder, gå tämligen parallellt, kunna vi för- 

 moda, att skillnaden för de olika boniteterna i varje fall ej kan bliva stor. 



Att möjligheten av konstanternas bestämmande beror av tillgången 

 på giltiga erfarenhetstabeller, framstår i början som en svaghet, men jag 

 vågar det påståendet, att häri ligger i själva verket en styrka hos me- 

 toden. För att överhuvudtaget kunna göra en avverkningsberäkning 



^ Det kanske viktigaste av dessa är, att den överskådlighet av metodens sätt att verka, 

 som förut angivits som eftersträvansvärt, genom en sammanslagning av konstanterna skulle 

 försvinna. Metoden skulle därigenom komma att kunna förliknas vid en kassaapparat, där 

 man har att trycka på vissa knappar och vrida på en vev, varvid resultatet kommer fram, 

 riktigt, men utan att man vet huru. 



