688 UETÄNKANDE RÖRANDE SKOGSHRANDSFRÅGAN. 



skogseldar icke uppkomma och att icke förty inträffade sådana begränsas till 

 omfattning och skadliga verkningar. I dessa avseenden torde få hänvisas till 

 bland annat »I-ag om förekommande och släckning av skogseld av den 14 

 oktober 19 14.» 



Vidare bör staten, kommuner och större skogsägare m. fl. understödja och 

 påskynda vidtagande av de skyddsåtgärder, som kunna anordnas till skogselds 

 upptäckande och hämmande. Såsom sådana torde i första rummet böra näm- 

 nas ett väl genomfört vakthållningssystem, varvid under för uppkommande av 

 skogseld farlig tid anordnas vaktposter från brandtorn och högt belägna platser, 

 vilka medelst telefon äro förbundna med bebyggd ort, därifrån släckningshjälp 

 kan anskaffas. Även ett utgrenat vägsystem har stor betydelse vid skogseldar- 

 nas släckande, enär erfarenheten visat, att de flesta skogseldar lätt låta sig 

 bekämpas och begränsas, om släckningsmanskap hastigt kan befordras till 

 brandplatsen. Kommittén vill ock erinra om det trängande behovet av att 

 lämpliga åtgärder snarast må vidtagas till förhindrande av att skogseldar upp- 

 komma genom antändning från lokomotiv vid drift å såväl statens som en- 

 skildas järnvägar. P^nligt vad kommittén har sig bekant, pågår inom domän- 

 styrelsen och järnvägsstyrelsen utredning för uppgörande av förslag till be- 

 stämmelser för sådant ändamål. 



I fråga om de avbrända markernas snara återförsättande i skogbärande skick 

 är ju ock statens understödjande ingripande mycket önskvärt. Sådant under- 

 stödjande äger redan nu rum genom de anslag av inemot 300,000 kronor 

 — däri inberäknade de 10 procent av inflytande skogsvårdsavgifter, som 

 K. Maj:t i mån av förefallande behov fördelar mellan skogsvårdsstyrelserna i 

 riket — • vilka staten årligen lämnar landets skogsvårdsstyrelser till skogsod- 

 lingens befrämjande och såsom bidrag till uppehållande av skogsvårdsstyrel- 

 sernas verksamhet. De flesta skogsvårdsstyrelser hava även, såsom nämnts, 

 redan nu inriktat sitt arbete på att påskynda och under olika former under- 

 stödja skogsodlingen av genom skogsbrand uppkomna kalmarker. 



Skogsbrandförsäkringsfrågan bör således enligt kommitténs åsikt lösas på 

 frivilliglietens väg och genom enskilt initiativ. 



Enär emellertid, såsom ovan framhållits, det måste anses vara av allmänt 

 intresse, att en skogsmarkägare erhåller ersättning för den skada, som genom 

 skogseld vållas hans skog, eftersom sådan ersättning kan förväntas komma att 

 påskynda den avbrända skogsmarkens återförsättande i skogbärande skick, har 

 kommittén behandlat väckt förslag därom, att med hänsyn såväl härtill som 

 ock till det i jämförelse med annan försäkringsrörelse säregna och inom lan- 

 det oprövade i fråga om skogsbrandförsäkring, staten lämpligen borde ställa sig 

 såsom garant för ett enskilt bolag, som hade till ujjpgift att åt sina med- 

 lemmar lämna ersättning för genom skogseld vållad skada å den s. k. skogs- 

 botten. Härmed skulle förstås skogsmark och de icke avsättningsbara dimen- 

 sionsklasserna av den därpå växande skogen, intill ett maximum, vilket an- 

 setts böra sättas lika med högsta för orten beräknade kulturkostnad, och 

 alltså varierande för skilda delar av landet. Denna form för statsunderstöd 

 åt skogsbrandförsäkringen i landet, därvid staten komme att understödja det 

 rent nationella intresset för skogsbrandförsäkring, som ligger i tryggheten 

 för de brända markernas återkultiverande och i kontrollen av att skogsbrand- 

 försäkring mot skäliga premier må bliva tillgänglig för alla, vilka kunna hava 

 behov därav, synes kommittén beaktansvärd. 



