TALLENS OCH GRANENS FIENDER BLAND SMÄFJÄRILARNA. 833 



Betydelsen och uppkomsten av detta hål vållade Saxesen mycket 

 huvudbry. Han skriver därom (sid. 248): »Auffallend ist es, dass man 

 schon ganz friih im Fruhlinge, während die meisten Raupen noch un- 

 verpuppt sind, an der Basis einer der, unmittelbar unter der Endknospen 

 sitzenden Seitenknospen, selten etwas tiefer, in der Rinde des Triebes 

 häufig eine kreisrunde öder auch zusammendriickte ÖfFnung findet, ähn- 

 lich dem Bohrloche eines kleinen Käfers. Die Endknospe ist dann 

 immer neben den Seitenknospen ausgefressen wie gewöhnlich, allein es 

 ist meist kein Thier und nur zuweilen eine Raupe öder Puppe darin 

 zu finden. Manchesmal sind die Knospen auch leer, vvenn die Öffnung 

 nicht da ist. Die Entstehung der letzeren ist also sehr rätzelhaft. Das 

 Eingangsloch des Räupchens känn es nicht sein, denn dies lässt sich 

 fast immer durch Verfolgung des Raupenganges an einer anderen Stelle 

 nachweisen, ist auch äusserlich nicht sichtbar. Wenn es das fiir den 

 Falter vorbereitete Flugloch vväre, so miisste es immer vorhanden sein. 

 Das Flugloch eines Schmarotzers känn es auch nicht wohl sein, da sich 

 noch Raupen und Puppen öfters neben demselben finden. Wahrschein- 

 licher ist es: dass neben der Mottenraupe die Larve von irgend einem 

 anderen Insekt, etwa eines Riisselkäfers, in den Knospen haust und 

 aus diesen im Herbst herausgeht, um sich in der Erde zu verpuppen.» 



Anledningen till att Saxesen för att förklara hålets uppkomst måste 

 tillgripa denna teori om förekomsten av en vivellarv i skottaxeln var, 

 att han ej observerat, på vilket sätt fjärilen lämnar skottet, varjämte 

 han förbisåg den möjligheten, att larven kunnat dö, sedan den urholkat 

 knoppen, men innan den förfärdigat hålet, vadan den omständigheten, 

 att angripna skott ibland anträffas på våren, utan att något hål finnes, 

 ej kan anföras som skäl mot att uppfatta det senare som ett av larven 

 förfärdigat flyghål. 



Mina egna observationer visa, att hålet, som nämnt, alltid befinner 

 sig vid ändpunkten av gången. Denna omständighet sammanställd med 

 att larven, först sedan den förtärt det inre av knopparna, angriper 

 skottaxeln, visar, att larven förfärdigar hålet, sedan den slutat att äta, 

 och innan den beger sig tillbaka till spetsknoppen för att förpuppas. 

 Vidare har jag funnit, att hålet användes av fjärilen vid utkrypandet, 

 och den går därvid så tillväga, att pupphuden blir kvarliggande i spets- 

 knoppen, medan fjärilen kryper ned genom gången och ut genom hålet. 



Ratzeburgs antagande, att utflygandet försiggår ur själva knoppen, 

 när dennas fjäll i sommarvärmen börja böja sig utåt, är alltså oriktigt 

 och ett dylikt tillvägagångssätt vore säkerligen omöjligt att använda, 

 enär de döda knopparne förbli slutna. 



Riktigheten av min egen teori, som ej grundar sig pä faktiska iakt- 



