870 IVAR TKÄGÅRDH. 



förinnan fått den näring de beiiöva. Man kan indela larvens liv i tvenne 

 skarpt skilda perioder, en endofyt näringsperiod och en period ägnad 

 åt kokongspinnandet. 



Något liknande, ehuru i vida högre grad utbildat, känner man från 

 andra minerare, i synnerhet hos det i poppelblad minerade släktet Phyl- 

 locnistis, där det sista stadiet likaledes blott har till uppgift att spinna 

 kokongen, vilket i detta fall sker i själva minan. Detta stadium har i 

 hög grad reducerade mundelar (jmf. Trägardii, III, sid. 44- — 47). 



Hand i hand med den biologiska differentieringen går en morfologisk 

 sådan. Larven saknar i det sista stadiet flera typiska minerarkaraktärer, 

 som tillkomma de tidigare stadierna, såsom den gulröda färgen, de fina 

 kutikulartapparna och den väl kitiniserade protoracalskölden. Hos andra 

 minerare är denna skillnad ännu mera utpräglad, något som förf. i ett 

 föregående arbete sökt förklara genom den mycket långt gående speciali- 

 sering av mundelarna till att skära bladens vävnad i ett plan, som 

 dessa undergått; hos tallbarrminerarna liksom hos Phyllocnistis är det 

 sista stadiet på väg att bli rudimentärt, eftersom det ej står i närings- 

 upptagandets tjänst, och anledningen till att det bibehålies torde vara 

 den, att det är nödvändigt för att förmedla övergången från de starkt 

 specialicerade föregående stadierna till puppan. 



I fråga om äggläggningsmetoden är att märka, att äggen liksom för 

 övrigt alltid hos minerarna bland småfjärilarna läggas utanpå barren, 

 detta i motsättning till skalbaggarna och många flugor. 



Vad själva metoden att äta angår, så finna vi tre olika sätt repre- 

 senterade. Lägst står givetvis Ccdcstis gyssclinella, vilken äter från 

 basen mot spetsen. Av denna anledning måste den, i varje fall så 

 snart minan fyller ut hela barret, hastigt äta färdigt, innan barret viss- 

 nar. De båda andra arterna däremot gå mera rationellt tillväga, mine- 

 rande från spetsen mot basen. Därför kunna de också, som faktiskt 

 sker, minera under hela vintern med avbrott för de perioder, då låg 

 temperatur vållar avbrott i deras verksamhet. 



I samband med denna skillnad mellan minerarna förtjänar det att 

 påpekas, att de båda senare ha två generationer årligen, den förra 

 blott en. 



Heringia dodecella har i viss mån sin egen metod, som dock har 

 samma syfte som Ocnerostoiias och Dysccdcstis, nämligen att ej skada 

 saftledningen i barret. Vid minans anläggande tycks den visserligen 

 vanligen gå nedifrån och uppåt mot spetsen, men den håller sig alltid 

 på ena sidan av centralcylindern och förtär först på denna sida vävna- 

 den så långt ned, som den behöver för övervintringen, går därefter över 

 på den andra sidan och tager då en större eller mindre del av central- 



