I rriERATUR. 03() 



mycket tvivelaktig. Del är blott ett litet omnidc här och var pä ljunghe- 

 darna, själva det mot havet vettande krönet, där planteringarna nämnvärt lida 

 av vinden; dock tvdligen tallen mer än granen. Vidare rekommenderar förf., 

 att kulturerna av tall och gran inblandas med bergtall, som enl. förf. synes 

 vara nyttig som kvävcsamlare. .\agot bärande skäl för att bergtallen skulle 

 vara kvävesamlare och exempelvis vanliga tallen ej vara det, har ej förebragts. 

 Förresten visar erfarenheten, att granplanteringarna alltid gå bättre till, om de 

 blandas med tall eller om spridda träd av andra trädslag som björk, rönn 

 etc. funnits på platsen förut. En uppblandning av granplanteringar med 

 7'anlig tall bör därför livligt rekommenderas, även om gallringen måste ske 

 tidigt och påpassligt, för att granarna skola utveckla sig väl och tämligen fort. 

 Bergtallen, som lämnar föga nyttigt eller avsättningsbart virke, skola vi i all- 

 mänhet be att få vara förskonad ifrån. 



Det sista kapitlet i den allmänna delen ägnas åt skogseldarna och åtgär- 

 derna för deras bekämpande. Förf. säger, att blixten någon gång kan antända 

 skogen. Detta är dock ej riktigt, då med säkerhet blixten har de flesta skogs- 

 eldar på sitt konto. Det är blixten, som oftast åstadkommit de norrländska 

 skogseldarna och härigenom även indirekt varit en god skogsföryngrare. Detta 

 har visserligen länge varit bekant i Norrland, men styrkes ytterligare av skogs- 

 vårdsstyrelsernas statistik över skogseldarna år 19 14, dock publicerad efter 

 sedan Wahlcrkns bok utkommit. Av 44 skogseldar voro det året 30 st. an- 

 tända av blixten. Också järnvägarna ha ju många skogseldar på sitt sam- 

 vete, även om brinnande kolstycken ej falla från tendern», som förf. syn- 

 barligen genom någon termförväxling påstår. 



Handbokens speciella del omfattar 324 sidor, och här ägnas ett särskilt 

 kapitel åt vart och ett av våra viktigare skogsträd, varjämte något talas om 

 de träd, som försöksvis införas i våra skogar. F^ylligast äro härvid, helt na- 

 turligt, tallen och granen samt biandbestånd av tall och gran behandlade. 

 Här finna vi också några av handbokens allra bästa kapitel. Framställningen 

 tynges ej av så många definitioner och förklaringar som i de förberedande 

 och allmänna delarna. Såväl fackmannen som lekmannen skall nog därför 

 läsa dessa kapitel med synnerligt intresse och stor behållning. 



Förf. börjar med att skildra tallens utbredningsområde (en karta i likhet 

 med vad som intagits för granen hade här varit välkommen) och övergår 

 sedan till beskrivning av de olika former eller raser a\' tallen, som finnas. 

 Härefter redogöres för väderleksförhållandenas inverkan på tallskogen samt tal- 

 lens föga markskyddande förmåga. Vi få sedan en .skildring av tallens blomning 

 och fruktsättning, dess tillväxt och avkastning. F^n jämförelse upprullas mellan 

 ScHWAPPACHS erfarenhetstabell på grund av stark gallring i Preussen och 

 Maass' tabell, grundad på svag gallring hos oss. Vidare redogöres för Hoi.- 

 MERz' och Örtenp.lads undersökningar över tallens växt i Norrland samt Lo- 

 vens utredningar i samma ämne. När man ser dessa alla siffror samman- 

 förda, får man ett imponerande intryck av, att det redan föreligger en mängd 

 undersökningar om tallens tillväxt och fruktsättning, icke minst från vårt land. 

 Ett ganska stort utrymme ägnas åt tallens sjukdomar och redogörelse över 

 insektsskador å densamma. Då det i handboken varit ont om utrymme, torde 

 dessa delar om skador och sjukdomar kunnat betydligt inskränkts, icke minst 

 vad bildmaterialet beträffar. Dessa redogörelser höra väl närmast hemma i en 

 svensk skogspatologi. .\ven ett par små erinringar. När Lagerberg särskilt 



