8 



Odlade exemplar förekomma i Visby samt mångenstädes på 

 Sveriges fastland. Vid Gra versfors i ()slergötland har jag sett en 

 smalbladig form med en hladlängd av omkring 14 cm och en bredd 

 av knappt 7 cm. Den utgör U. (jlahra Huds. f slenophylla (U. 

 luontana f. stenoplnjlla Zapal., Consp. Flor. (ialic. crit., II). 



\'id en jämförelse mellan gottländska och andra exemplar av 

 V. (jlahra frapperas man av de förras breda blad. För att kunna 

 utföra en exakt jämförelse har jag beräknat förhällandet mellan 

 längd och bredd hos de översta bladen på ej alliför svaga skott i 

 kronan. Hos de llesla gottländska ex. befinnes nämnda förhållande 

 vara 1,5 eller 1,6. Exemplar från Etelhem och enstaka från Hejnum 

 och Hörsne ha något smalare blad, så att förhållandet utgör 1,7 

 el er litet däröver. I Uppsalamuseets samling av skandinavisk V. 

 (jlahra (omkr. 80 ex.) finner man däremot sådana tal som 2,-a eller 

 2,-.' nedtill 1,.) eller 1,h (t. ex. Dalarne, Dalsland och Finland). P2n- 

 dast ex. från Trosa och från Dalby i Skåne samt unga blad från 

 .lönköpingstrakten visa större likhet med de gottländska, i det blad- 

 formen motsvarar talet 1,7 eller 1,6. Följaktligen gå dessa tal långt 

 i sär. Gottländsk V. (jlahra synes bilda en svagt utpräglad ras för 

 sig. Ett bestämt undantag bildar ett träd i Stenkyrka (Ekebyängen), 

 hos vilket bladen äro dubbelt så långa som breda. På Öland fin- 

 nas båda slagen, de smalbladiga äro i lövängarna de vanligaste. 



Jielrälfande det här använda namnet U. (jlahra Huds. för vår van- 

 liga alm erinras därom, att Huds. Flor. Angl. (1762) under f^/. ^/a/^/a 

 inbegriper både (/. montana With. och former av U. foliacea, men 

 <lå den förra uppfattas som huvudart, anses namnet numera böra 

 bibehållas för denna. Som bekant syftar detta artnamn glahra 

 på den hos U. montana i allmänhet slätare barken, ej på bladens 

 hårighet såsom Millkrs namn. 



U. foliacea Gilib. 



[U. (jlahra Mill., U. campestris L. p. p.). Lundalmen är vanlig i 

 lövängar i större delen av ön, men är ej iakttagen på Fårö eller 

 de övriga nordliga socknarna Fleringe— Hangvar. Dess variationer 

 gå i alla riktningar och beröra så väl blomdelar och frukter som 

 blad, kronans form, korkbildning m. m. De bäst utpräglade for- 

 merna äro småbladiga samt ha en smal, nästan cylindrisk krona, 

 även då de icke blivit kvistade (»klappade») för lövtäkt, i det gre- 

 narna äro korta och smala, utstående men ej hängande (fig. I^^ V). 



