15 



slena: Alvena i Lindängen (suberös form, lig. VIII). Mindre ut- 

 präglad i Mästerby och Atlingbo socknar. 



F. grandifrons n. f. (lig. IX). 



Arbor sal älta ramis valde patenlibus baud gibberoso-suberosis, 

 ramulis epilosis. Folia superiora obovalo-oblonga glabra nilida 

 sublus glandulifera, maxima 11 — 16 cm longa et (> — (S cm lala basi 

 valde obliqua. Pelioli glabri circ. 1 cm longi. Fruclus magni 

 uscjue 25 mm longi obovali— obcordati, Semen paullo supra me 

 dium positum vel fere ad medium. — Trädet ger genom sin slor- 

 och tätbladiga krona intryck av U. glabra. Bladen äro fullt så 

 stora som hos denna art, men ha längre och bredare spels. Blom- 

 liylle 4 — 5-taligt med vita kanthår. Frukterna ha ljust gulröd färg- 

 ton, vingen är strimmad och av fast bj^ggnad. Stiflkanalen kortare 

 än inskärningen i fruktens spets. Frö utvecklat i omkring 10 pro- 

 cent av frukterna (1915). 



För en glandelhårig form finnes ett äldre namn var. glaiululosa 

 Lindl. (1829), vilket åsyftar en mellanform med smala, ovantill 

 sträva, undertill både håriga och glandulösa blad (A. Lev, Notes 

 on British Elms. — Journ. Bot, 1910). Motsvarande former, hos 

 vilka håren likaledes delvis ersatts av glandier, finnas även på 

 Gotlland. 



Egendomligt nog ifrågasattes (7. foliaceas hemortsrätt i Sverige 

 av Möss (anf. st.). Enligt Schneider saknas den norr om Polen 

 och går i Ryssland ej norr om 55" n. br. På Gotlland når den 

 likväl nästan till 57:e breddgraden, och det har icke fallit någon 

 svensk botanist in att betvivla, alt den är spontan i de goltländska 

 ängarna. Nämnda författares åsikt om den geografiska utbred- 

 ningen kan möjligen förklaras därmed, alt de förutsätta, att all 

 U. foliacea i Sverige skulle tillhöra var. suherosa, och alt de hän- 

 föra den till C. satiua Mill. Alldeles omöjligt är dock all lill denna 

 art räkna storbladiga former, hos vilka bladskaften äro 15 mm 

 och frukterna över 20 mm långa. 



U. foliacea x glabra. 



t//m«s-hybrider ha länge omtalats i litteraturen, men merendels 

 blott såsom möjliga eller sannolika bland odlade former. W. O. 

 FocKE (Die Pflanzenmischlinge, 1881) nämner, all hybrider finnas, 

 utan att precisera, vilka de äro. C. K. Schneider (1904) beskriver 



