112 



läran (jfr t. ex. Nichols 1917 och 1918^), och åtminstone en av 

 dem har redan tydligen fullt spontant kommit fram till en av alla 

 successionistiska dogmer fullständigt oberoende behandling av vegeta- 

 tionen, vilken mycket nära ansluter sig till den för närvarande i 

 Uppsala och Ziirich brukliga och i huvudsak blott genom en något 

 primitivare undersökningsmetodik skiljer sig från densamma (jfr 

 Vi-STAL 1914, 1917 och 1919). 



Skillnaden mellan de svenska och amerikanska skolornas succés^ 

 sionsundersökningar preciceras av Romell på sid. 138 på följande 

 enkla och troskyldiga sätt: »Pour Técole d'Upsal cest d'abord un 

 intérét purement historique de suivre limmigration des difTérentes 

 espéces, et puis elle emploie la progression ou la regression de leurs 

 frontieres, reconstruites d'aprés le témoignage des tourbiéres, comme 

 preuves des changement préhistoriques du climat. Pour Técole 

 américaine, la succession est avant tout un moyen pour saisir la 

 complexité immense et dilficile å analyser du gros des facteur 

 biotiques. Dans les deux cas, la conception mentionnée ci haut 

 (|ue la vegetation est un réactif pour ainsi dire sur les facteurs 

 écologiques, forme une hypothese de Iravail nécessaire pour parvenir 

 å toute conchision.» Hade Romell studerat den svenska torv- 

 mosselitteraturen, hade han kanske upptäckt, att denna under det 

 senaste kvartseklet, alltsedan den tid, då Uppsalaskolan med Rutger 

 Sernander i spetsen började spela en ledande roll inom densamma, 

 särskilt inriktats på alt söka utreda just växtsamhällena och deras 

 successionsförhållanden, såväl fossila som recenta. Betecknande 

 äro de ord, med vilka L. von Post (1918, sid. 443, jfr även 1909, 

 sid. 3 — 4), som väl mer än någon torde vara kompetent att bedöma 

 denna verksamhet, karakteriserar densamma: 



»I motsats mot den paleofloristiska torvmosseforskningen söker 

 den paleofysiognomiska, med Rutger Sernander i Sverige och 

 C. A. Weber i Tyskland som föregångsmän, genom noggrann ut- 

 redning av mossarnas stratigrafiska byggnad fastslå de enskilda 



' I NiCHOLs' stora vegetation.smonografi från Nova Scotia (NiCHOLS 1918) citeras 

 ej ens något av Clements' arbeten. I det rent teoretiska arbetet av 1917 bedömes 

 den Clementska climaxläran på följande sätt: »This is the working-hypothesis which 

 the writer followed in his earlier lield-studies; but observations continued över a 

 number of years have made it seem increasingly evident that such an assumption 

 is untenable from the standpoint of contemporaneous dynamic plant geography. 

 This hypothesis fails either to accord with theoretical considerations or to harmonize 

 with observed facts.» fNiCHOLS 1917, sid. 312—313.) 



