116 



ståndorter, förklarar man alla iakttagbara faktorer vara betydelse- 

 lösa för vegetationen; vegetationen bestämmes icke alls av dem, 

 utan av »des diflérences dans la teneur de certains électrolytes si 

 petites qu' elles se soustrairaient a nos grossieres méthodes chimiques» 

 (RoMELL 1920 b, sid. 142). Att man vid dylika förfaringssätt riskerar 

 att få ej blott resultaten, utan även hela sitt primärmaterial för- 

 kastat som värdelöst, om någon av de nj^ssnämnda hypoteserna 

 en gång skulle visa sig mindre riklig, är ju tämligen tydligt, då 

 det i ett dylikt material vanligen blir alldeles omöjligt att skilja 

 ut det faktiska och säkra från det blott hypotetiska. Någon de- 

 duktiv metod är detta naturligtvis icke; de delar av ett dylikt 

 förfaringssätt, som överhuvudtaget ha något med vetenskaplig metod 

 att göra, falla ju helt och hållet inom den induktiva metodens ram. 

 Endast på grund av den framträdande roll, som ett logiskt sett 

 otillålet missbruk av deduktionsslutet härvidlag spelar, har man 

 brukat kort och gott beteckna dylika riktningar inom växtsocio- 

 logien som »deduktiva». 



En dylik riktning under 1800-talets mitt, den av Thurmann, 

 Sendtner, a. de Candolle m. fl. representerade vegetationsbeskriv- 

 ningen, karakteriserades redan 1881 av Ragnar Hult (1881, sid. 2—3) 

 på följande träffande sätt: 



»Egendomligt är det att följa denna riktning, och se, huru för- 

 fattarna dock så småningom på rent teoretisk, deduktiv väg konstrue- 

 rade sig till växtsamhällenas begrepp. En växts förekomst är — 

 resonerade man — beroende af diverse yttre förhållanden, i syn- 

 nerhet af olika beskuggningsgrad, fuktighetsgrad samt jordens 

 kemiska och fysikaliska beskaffenhet. I hvart och ett af dessa 

 afseenden kunde man indela växterna uti mer eller mindre talrika 

 och väl begränsade grupper. Då hvarje lokal förhåller sig på ett 

 bestämt sätt med afseende på dessa nämnda egenskaper, måste den 

 ega en motsvarande vegetation, bestående af de arter, hvilka de 

 mot lokalens egenskaper svarande s. k. vegetationsgrupperna hafva 

 gemensamt. 



Den praktiska konsekvensen af denna sats var, att man vid fram- 

 ställningar af vegetationen utgick från ståndorterna, och såsom bil- 

 dande ett växtsamhälle uppräknade de arter man observerat på 

 lokaler, som man ansåg erbjuda växterna samma lefnadsvillkor. 

 Under sådana förhållanden måste det framställda växtsamhället 

 blifva en konstprodukt, som blott närmade sig sin förebild i .na- 

 turen i samma mon, som forskarens kännedom om och uppskatt- 



