118 



är ju tämligen tydligt. Man har gätt i cirkel och redan i under- 

 sökningens premisser föregripit det problem man skulle lösa. 



På samma sätt vid studiet av växtsamhällenas »näringskrav», ett 

 av vissa författare med förkärlek använt begrepp, vilket har fördelen 

 att kunna betyda ungefär vad som helst. Sammanför man till samma 

 växtsamhälle mer eller mindre olikartade vegetationsfläckar endast på 

 grund av att de förefalla att ha samma eller liknande »näringskrav», 

 blir naturligtvis ett sådant utgångsmaterial odugligt till en exakt 

 undersökning av de ekologiska problem, som sammanfattas under 

 detta begrepp. Ett dylikt förfaringssätt är ju lika absurt, som om 

 det skulle falla någon forskare in att vid en undersökning av salpeter- 

 bildningen i olika växtsamhällen utgå från enheter, vilka begränsats 

 efter vad man på förhand ansett sig kunna förmoda eller eventuellt 

 genom en ytlig förundersökning trott sig kunna utröna om deras 

 salpeterhall. En induktivt arbetande forskare utgår i stället, obe- 

 roende av sin ställning till alla hypoteser, från de i naturen direkt 

 iakttagbara, väl karakteriserade och beskrivna växtsamhällena och 

 kommer genom empiriska undersökningar inom vart och ett av dessa 

 fram till sambandet mellan salpeterbildning och vegetation (Hessel- 

 MAN 1917). 



Speciellt inom vissa amerikanska och i senare tid även engelska 

 växtsociologiska skolor (»Técole américaine» existerar, som förut 

 påpekats, numera endast i Romells fantasi) har man som bekant 

 under de båda sista decennierna allmänt börjat inse ohållbarheten 

 av »riiypothese fondamentale de lécologie» och ersatt densamma 

 med ett antal andra, lika fundamentala och lika dåligt grundade 

 hypoteser om vissa generella regler för växtsamhällenas succession, 

 vilka man likaledes betraktar som självklara och vägrar underkasta 

 någon som helst verifikation. På grundvalen av dessa hypoteser be- 

 gränsar man sedan sina grundläggande enheter till stor del efter sin 

 mer eller mindre välgrundade uppfattning om deras utvecklingshistoria 

 och ställning i det successionistiska systemet. Sålunda återigen ett 

 föregripande av den empiriska forskningens resultat. Följden är 

 också, att trots de tusentals sidor, som i Amerika skrivits om »suc- 

 cession)^, ingen enda successionsserie i detta land blivit ens tillnär- 

 melsevis så väl och exakt känd som t. ex. våra strängt induktivt 

 utforskade svenska insjöars och torvmossars. Det »deduktiva» ar- 

 betssättet är som att gå vilse i en stor skog; man går i ring efter 

 ring och kommer alltid blott tillbaka till utgångspunkten, den »fun- 

 damentala» hypotesen. 



