141 



massa i re{*cl bildas av den ilVäf^avarande associationens kon- 

 stanter. 



Allt detta har endast gällt lokala iitbildningsfornier av nssociationcr. 

 Genom sammanställning av rutmaterial av samma association från vilt 

 skilda delar av Skandinavien visas sedan, att fullt motsvarande talför- 

 hållanden och diagram erhållas även i detta fall, m. a. o. att »de förut 

 formulerade lagarna gälla även för material insamlat på vilt skilda 

 punkter inom större områden. Associationens konstitution följer tydligen 

 alltid samma lagar, fullständigt oberoende av det geograhska avståndet 

 mellan de undersökta Häckarna.» 



1 sådana fall finner man emellertid genomgående ett mindre antal 

 konstanter än förut. »Varje association har tydligen dels generella, 

 genomgående konstanter, dels sådana av mer eller mindre lokal 

 natur.» 



Efter diskussion av de felkällor, som kunna inverka pa en konslanl- 

 bestämning, utsträckes nu konstantbegreppet till att omfatta alla de 

 arter, vilka uppnå konstanstal av över {)0%. Härigenom komma dessa 

 felkällor att praktiskt taget bortelimineras. Därefter genomgås de lokala 

 och generella konstanterna i ett antal associationer, som undersökts i 

 vilt skilda delar av sitt utbredningsområde. Alla visa sig ha en betydlig 

 grundstomme av fullt generella konstanter, så t. ex. återkomma i den 

 alpina Raniiiiciilus ocf/--ängen icke mindre än 10 konstanter genom hela 

 dess skandinaviska utbredningsområde, m. a. o. längs hela den skandi- 

 naviska fjällkedjan. Resultaten sammanfattas i följande lag: 



»En association har alltid minst en, i de flesta fall tlera, ofta ett ganska 

 stort antal konstanter, vilka följa den genom hela dess utbrednings- 

 område. Dessa konstanter återfinnas alltid såväl i associationens samtliga 

 varianter (även de från normaltypen mest avvikande), som i alla dess 

 olika facies. Utom dessa generella konstanter har vanligen varje mera 

 utpräglad facies vissa speciella facieskonstanter och varje mera utpräglad 

 variant vissa speciella variantkonstanter. Slutligen uppträda ofta inom 

 en begränsad lokalitet ett större eller mindre antal rent lokala konstanter, 

 vilka ofta kunna gå genom samtliga på denna lokalitet förekom mande 

 varianter och därigenom få sken av en mera vidsträckt giltighel.» 



Den utpräglade diskontinuitet i de naturliga växtsamhällena, som tar 

 sig uttryck däri, att en associations konstanter alltid följa den genom 

 alla dess varianter tätt intill gränsen mot en annan association, där de 

 hastigt ersättas av dennas konstanter, tages därefter till utgångspunkt 

 för en diskussion av den hos flertalet av de nutida botanisterna ganska 

 inrotade föreställningen, att växtsamhällena i naturen ulan gränser llyta 

 jämnt över i varandra, troget avspeglande de minsta förändringar i de 

 ekologiska faktorerna. På grundvalen *av nu föreliggande fakta kunna 

 författarna icke ansluta sig till denna hypotes, utan hävda i stället den 

 åskådningen, att associationerna äro i naturen givna enheter med relativt 

 skarpa gränser, även vid en fullt kontinuerlig förändring av de ekologiska 

 faktorerna, och en ganska vidsträckt ekologisk amplitud. 



Sedan nu de för naturliga associationer gällande konstansförhållandenn 

 behandlats, meddelas motsvarande konstansdiagram även för några rent 



