145 



variabelt antal undersökta kvadrater och sinrorna utan vidare jämföras. 

 Det talas exempelvis om hur det första maximet försvinner när mate- 

 rialet ökas, varmed menas antalet undersökta rutor. Men i kapp med 

 rutantalet får frekvensklassernas antal växa, och det är därpå, ej på det 

 större undersökta rutantalet, som ändringen av kurvornas gestalt beror. 



Att sätta frekvensklassernas antal lika med antalet undersökta rutor 

 synes i förbigående sagt opraktiskt, om man vill iia fram generella drag, 

 av den grund att rena tillfälligheter måste alltför mycket spela in. 

 Förf:s kurvor likna också i hög grad vedsågar. Haunki.kr använder, 

 så vitt ref. kunnat finna, aldrig högre antal frekvensklasser än '/"> av 

 det undersökta antalet provytor. 



Vad vidare angår förf:s nya sätt att grafiskt framställa sina sillror, 

 alltså multiplikationen med klassernas frekvensvärden, kan ref. ej inse, 

 att denna metod i jämförelse med den gamla framhäver något annat 

 nytt än det evidenta faktum, att de mest lågfrekventa arterna verkligen 

 äro de minst frekventa. Formellt grafiskt innebär det nya sättet att rita 

 kurvorna i jämförelse med det gamla en omritning av dessa senare 

 kurvor i en kontinuerligt från klass till klass sig ändrande skala. Om 

 antalet frekvensklasser är 10, blir skalan i den lägsta klassen Vio, i den 

 nästa Vio etc. av den för högsta klassen använda skalan. Vid ett klass- 

 antal av 100 bleve dessa siffror ^/loo, Vioo o. s. v. Det synes alltså ej 

 vara så märkvärdigt, att i sekundärkurvorna det första maximet för- 

 svinner relativt det andra. Det måste det alltid göra i på detta sätt 

 beräknade kurvor vid tillräcklig ökning av »materialet» J förf:s bemär- 

 kelse), försåvitt i primärkurvorna 1) det första maximet hela tiden håller 

 sig i de allra lägsta frekvensklasserna 2) det ej växer med stigande 

 klassantal (vilket synes otänkbart) 3) högsta frekvensklassen är besatt 

 (detta kan arrangeras genom att ta rutorna tillräckligt stora;. Reellt 

 ligger saken på följande sätt. Om man, utgående från små rutor, 

 exempelvis så små att de rymma högst ett individ, går uppåt till allt 

 större, exempelvis av den storlek (1—16 kvadratmeter) som förf. använt, 

 växer såväl individ- som artantalet pr ruta, alla arter få högre frekvens- 

 siffror än förut och allt flera arter få den högsta möjliga frekvenssiffran. 

 Det relativa antalet arter i de lägsta frekvensklasserna måste därför 

 sjunka, även om detta antal absolut håller sig på samma höjd ^enom 

 tillkomst av nj^a arter i den utsträckning att den täcker förlusterna ge- 

 nom artvandringen mot de högre frekvensklasserna. Av genomsnittliga 

 artantalet pr ruta måste alltså en allt mindre procent falla på de 

 lägsta frekvensklasserna. Proijortionen mellan artantalen i de olika 

 frekvensklasserna blir överhuvud en annan och avlägsnar sig alltmer 

 från den på individantalen grundade, s;åsom förut är utrett både av 

 Raunki.er och Lagerberg. Förf. säga sid. 12, att konstanternas stora 

 roll i associationen ännu mer framhäves, om arternas relativa mängd- 

 förhållanden inom kvadraterna tas med i räkningen. Om med mängd- 

 förhållanden här menas individtal, täckningsgrad eller något annat 

 framgår dock ej av framställningen. 



För att återgå till förf;s beräkningsmetod för sekundärkurvorna, må 

 till slut påpekas att ett införande av frekvensvärdena i läkningen i sig 



10. — Svensk IJotanisk Tidskrift 1921. 



